A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ashley Winstead: In My Dreams I Hold a Knife, 2021

Fordította

SÓSKUTHY GYÖRGY

IN MY DREAMS I HOLD A KNIFE

Copyright © 2021 by Ashley Winstead

Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC

www.sourcebooks.com

All rights reserved.

Hungarian translation © Sóskuthy György, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Kiss Erzsébet Janka

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-15-3

Don és Linda Tannenbaumnak, akik
a kedvességükkel megváltoztatták az életemet

1. FEJEZET

MOST

A testünk tud dolgokat. Hasonlatos egy, a levegő rezgéseire finoman ráhangolt rovarcsáphoz vagy egy varázsvesszőhöz, amely olyan mélyen eltemetett dolgok nyomára bukkan, hogy arra még szavaink sincsenek. Azon a szombaton, amikor megérkezett, olyan feszült voltam, mint egy gitárhúr. Egész nap éreztem valaminek a sajátos zümmögését, amelytől kiegyenesedett a hátam, és amiről nem is sejtettem, hogy a várakozás az, amíg a kulcsot a levélszekrénybe nem csúsztattam, és el nem fordítottam, hogy megpillantsam a levelet. Pontosan olyan puccos és flancos volt, amilyenre a Duquette Egyetemtől számítani lehet: egy vastag, sárgásfehér boríték a Blackwell-torony vérvörös sziluettjével, a hátoldalon viaszpecséttel lezárva. Ahogy kivettem a borítékot a postaládából, remegni kezdett a kezem. Olyan sokáig vártam rá, és most végre megérkezett.

Alvajáróként vágtam át az épület előcsarnokán és léptem be a liftbe, miközben alig vettem tudomást a többi emberről és a fülke más emeleteken történő megállásairól, amíg végre a tizennyolcadikra nem értünk. Miután a lakásomba léptem, bezártam az ajtót, a sarokba rúgtam a cipőmet és a pultra dobtam a kulcsomat. A saját szabályaimnak fittyet hányva, edzőruhában huppantam le az elefántcsontszínű kanapéra, noha a leggingsem még nyirkos volt az izzadságtól.

A perem alá csúsztattam az ujjamat, és felszakítottam a borítékot, ügyet sem vetve rá, hogy a papír kissé belevág a bőrömbe. Kicsusszant belőle a vastag, kidomborodó betűkkel nyomtatott nehéz meghívó, amelyen ez állt: Ezennel ünnepélyesen meghívjuk a Duquette Egyetem október 5–7-e között tartandó öregdiák-találkozójára. A Blackwell-torony vörössel nyomtatott vázlatrajza olyan magasra nyúlt, hogy a csúcsa szinte a szavak közé nyomult. Örömmel várjuk, hogy újra üdvözölhessük a régi és oly népszerű Duquette-hagyománynak számító öregdiák-hétvégén. Mellékeltük a 2009-es évfolyam tízéves évfolyam-találkozójára szóló meghívót is. Jöjjön el, elevenítse fel a Duquette-ben töltött napjait, és ünnepelje meg a Bíbor Kampusz elhagyása óta az ön – és az évfolyamtársai – által elért sikereket!

Ahogy megráztam a borítékot, egy kis, vörös meghívó is kipottyant belőle. Letettem a nagyobb mellé a dohányzóasztalra, ujjaim végigsiklottak a dombornyomásos betűkön, megkocogtatták a papír sarkainak éles derékszögeit. A lélegzetem elakadt, a tüdőm úgy dolgozott, mintha ismét a szobakerékpáron tekertem volna. Duquette-i öregdiák-találkozó. Nem tudtam volna megmondani, mikor vált a rögeszmémmé – talán fokozatosan, ahogy a tervem fejlődött és részletes elképzeléssé kristályosodott ki.

Felnéztem az étkezőasztal feletti, G-R-A-T-U-L-Á-L-U-N-K-! feliratú transzparensre. Két hete nem szedtem le, az előléptetésem alkalmából rendezett buli óta – ugyanis én lettem a New York-i tanácsadó óriáscég, a Coldwell & Company történetében a legfiatalabb női partner. Még a Daily News is közölt rólam egy rövid leírást, amely feminista szemszögből mutatta a nagyvállalati ranglétrákon gyorsan és magasra törő nőket. A cikket kivágtam és kiragasztottam a hűtőmre, bár leszedtem, amikor átjöttek a barátaim. Hat további példányt a fiókomba gyömöszölve tartottam, egy hetediket pedig elküldtem anyámnak Virginiába.

Az a siker tökéletes időzítéssel érkezett a találkozó előtt. A kanapéról a fürdőszobába siettem, de a függönyt elhúztam, hogy rálássak a városra. Ma már Upper East Side-i lányként éltem, a főiskolán még East House-i lány voltam. Tetszett ez a folytonosság, az, ahogy az életem még mindig kapcsolatban állt az akkori énemmel. Elevenítse fel a Duquette-ben töltött napjait, állt a meghívóban. Ahogy a fürdőszobai tükör előtt álltam, e szavak bűbájként hatottak rám. Becsuktam a szemem, és emlékeztem.

A kampuszon sétálgatok, a magasba törő, gótikus tornyok alatt, amelyek látványos, szögletes körvonalát gyönyörűen lágyítják a viaszos levelű magnóliák vaskos, görbe ágai, és a rajtuk nyíló fehér virágok illata oly szédítő, hogy akaratom ellenére is magához vonz, szinte karnyújtásnyira, mielőtt pislogok egyet, és rájövök, hogy letértem a járdáról. A főiskola a tökéletes szabadság jelképe, az öröme mit sem gyengült az alatt a négy év alatt.

Még ma is az East House kollégium téglafalainak képe merült fel bennem, ha az otthonra gondoltam, noha csak egy évet éltem ott. Meg persze a Fi Delta-házé éjfélkor, a csukott ajtó mögött dübörgő zenével, a stroboszkóp ablakon át is látható villogásával és a jelmezes diákokkal. Mintnek mindig voltak új ötletei, milyen téma köré szervezze a bulikat. Emlékszem a gyomromban vibráló érzésre, valahányszor feketével kihúzott szemmel, Caróval kart karba öltve fellépdeltem a kőlépcsőn. Az egész mámorító volt, már az előtt is, hogy előkerültek volna a piros poharak.

Az így végigélt négy év olyan volt, mint egy fauvista festmény, a napokat élénk színek járták át, az érzelmek gipszsűrűségűnek tűntek. Mintha csak valamiféle színdarab lett volna, a csúcspontok látványos szirtfokokként magasodtak, a mélypontok sötét szurdokokká mélyültek, és mi, a főszereplők, a csapatunk tagjai is ott voltunk, és az első év ősze óta híres-hírhedtekké válva elnyertük a nevünket is: az East House-i Hetek, vagyis Mint, Caro, Frankie, Coop, Heather, Jack és én.

Nekik köszönhettem életem legjobb napjait, és a legrosszabbakat is.

De még a legrémesebb pillanatainkban sem gondolta volna senki, hogy egyikünk nem éli túl a főiskolát. Hogy egy másikunkat megvádolnak a meggyilkolásával. Hogy mi, többiek szétszóródunk. Az East House-i Hetek ma már nem valamiféle elismerés volt, hanem vád, amely az újságok címlapjain virított.

Kinyitottam a szememet, és a fürdőszobai tükörbe néztem. Egy másodpercig a tizennyolc éves Jessica Miller nézett vissza rám, még soha nem festett hajjal, amelyre igencsak ráférne a megfelelő hajvágás, de azt a virginiai Norfolkban senki sem tudta volna megcsinálni. Csontos könyökű, amolyan tinédzseresen szögletes, rakott szoknyában és festett körmökkel. Aki kétségbeesetten vágyik rá, hogy lássák.

Aztán egy szemvillanás alatt eltűnt, és a helyén ott állt a harminckét éves Jessica kipirult arccal és izzadtan, bár minden más tekintetben, amit csak egy New York-i tanácsadó fizetése lehetővé tesz, egy tökéletesebb: szőkébb, fehérebb fogú, simább bőrű, karcsúbb és izmosabb nő.

Úgy tanulmányoztam magam, ahogyan egész addigi életemben is tettem, azt keresve, mit láthatnak mások, ha rám néznek.

Azt akartam, hogy tökéletesnek lássanak. Énem legmélyebb, legsötétebb lényege erre áhítozott: olyan jó akartam lenni, hogy mindenki más messze alattam álljon. Nem volt éppen kellemes dolog beismerni ezt, így soha nem is árultam el senkinek, kivéve egyszer egy terapeutának. Azt kérdezte, szerintem lehet-e valaki tökéletes, mire a korábbi szavaimat módosítva azt feleltem, hogy nem baj, ha nem vagyok tökéletes, amíg én vagyok a legjobb.

Ennél is kevésbé kellemes beismernem, hogy néha – ritkán ugyan, de azért néha – tényleg tökéletesnek éreztem magam, vagy majdnem annak.

Olykor, ahogyan most is, a fürdőszobai tükör előtt állva lassan kefélgettem a hajamat, megszemléltem orrom egyenes vonalát és arccsontom kiugró íveit, és azt gondoltam: Gyönyörű vagy, Jessica Miller. Olykor, amikor az előnyös tulajdonságaimat tartalmazó Excel-táblaként gondoltam magamra, és büszkeséggel töltött el, hogy objektívan szemlélve is mennyire jó lettem. Harminckét évesen a karrierem felfelé ível, a Duquette-et summa cum laude, a Kappa testvériség tagjaként végeztem el, a Lake Granville középiskolában én voltam az évfolyam második legjobb tanulója. Mögöttem a szeretők és szerelmek irigylésre méltó sora, egy végre visszafizetett diákhitel, saját lakás a világ legmenőbb városában, egy gardrób tele ruhákkal, egy útlevél még jobban tele pecsétekkel, kiváló felvételi eredmények. Akárhogyan nézzük is, jó voltam. Úgy is mondhatnám, hogy siker tekintetében az emberek legfelső rétegébe tartoztam.

Ámde akárhogy igyekeztem is kapaszkodni eredményeim fénylő drágaköveibe, soha nem kellett sok idő, hogy felbukkanjon mellettük az árnyéklistám is. Minden, amiben valaha is kudarcot vallottam, minden második helyezés, minden elutasítás, egyre több és több, mígnem a gyanú elviselhetetlen teherré vált, és a kefe hangos csattanással a mosdóba esett. A tükörben új kép bontakozott ki. A szőke haj, a fehér fogak, a drága biciklisnadrág mind csupán szánalmas próbálkozások az igazság elfedésére, hogy én, Jessica Miller teljességgel középszerű vagyok, és az is voltam egész életemben.

Akárhogyan igyekeztem elhallgattatni, az árnyéklista soha nem szűnt meg suttogni: Csak kétségbeesésből lettél tanácsadó, amikor bezárult előtted az általad áhított út. Kappa, második legjobb tanuló? Mindig csak a második voltál. A felvételi pontszámod sem lett olyan magas, mint szeretted volna. Azt súgta, hogy pontosan olyan átlagos és minden eredetiséget nélkülöző vagyok, ahogyan azt a nevem is sugallja: Jessica, a leggyakoribb lánynév a születésem évében, és Miller, az egyik leggyakoribb amerikai vezetéknév az elmúlt száz évben. A világ tele van Jessica Millerekkel, tizenkettő egy tucat.

Képtelen voltam eldönteni, melyik történet az igaz – a Kivételes Jessicáé vagy a Középszerű Jessicáé. Nem tudtam kielemezni életem alakulását, mert tele volt egymásnak ellentmondó bizonyítékokkal.

Felvettem a kefét a mosdóból, és visszatettem a helyére, a polcra. Aztán meggondoltam magam, újra kézbe vettem, és kiszedtem a sörték közül egy szőke hajcsomót. Az ujjaim között gyűrögettem a szálakat, és éreztem, hogy elszakadnak.

Ezért volt olyan fontos az öregdiák-találkozó. Az életem egyetlen részlete sem volt olyan, amilyennek a főiskolán elképzeltem. Minden álmom, minden tervem semmivé lett. A diplomaosztó óta eltelt tíz évben fáradhatatlanul dolgoztam azért, hogy összeszedjem magam: gyönyörű legyek, sikeres és lenyűgöző. Hogy megalkossam énem azon változatát, amelyet mindig is láttatni akartam másokkal. Sikerült? Ha visszatérek a Duquette-re, és odaállok azok elé, akiknek a véleménye a legtöbbet számított, akkor a szemükben látni fogom az igazságot. És akkor végérvényesen tudni fogom, ki is vagyok valójában.

Elmegyek a találkozóra, végigjárom az ismerős folyosókat, beszélgetek az ismerősökkel, az Új Jessica történetét beleillesztem a Régi Jessicáéba, és meglátom, hogyan változtak a dolgok.

Behunytam a szemem, és felidéztem, hogyan is képzelem el – mostanra olyan ismerős lett, mintha már át is éltem volna. Besétálok a 2009-es évfolyam partijára, ahol mindenki szépen ki van öltözve. Minden szem felém fordul, a beszélgetések elakadnak, a zene elhallgat, a pezsgőspoharak pedig lejjebb ereszkednek, hogy gazdáik jobban szemügyre vehessenek. Ahogy szétválik előttem az egykori diákok tengere, hallom, mit suttognak: Ő Jessica Miller? Elképesztően néz ki! Most, hogy jobban belegondolok, mindig is ő volt a legszebb lány a fősulin, és tudtad, hogy ő lett minden idők legfiatalabb női partnere a New York-i Coldwellnél? Azt hallottam, a Forbes-ban is szerepelni fog. Azt hiszem, mindig is zseni volt. Nem is értem, miért nem figyeltem oda rá.

És végül célba érek: oda, ahová mindig is vonzódtam, függetlenül a kilométerektől és az évektől. Azokhoz, akik pályára állítottak maguk körül. Minthez, Caróhoz, Frankie-hez és Coophoz. Csak persze most nem lesz ott Heather, sem Jack. Courtney persze ott lesz, miután óhatatlanul visszafurakodott közénk. De ez sem gond, mert ez alkalommal én leszek a sztár. Carónak elakad majd a lélegzete, amikor meglát, Frankie pedig benyögi, hogy bár modellekkel is járt, én vagyok a legcsinosabb csaj, akit valaha látott. Courtney elsárgul az irigységtől, és túlságosan kínosan fogja magát érezni attól, milyen sikeres vagyok és mennyit keresek, hogy szóba se hozza a saját, fitnesz-influenszeri karrierjét. Mint úgy fogja elengedni Courtney kezét, mintha az égetné, és képtelen lesz majd levenni rólam a szemét, Coop pedig… Coop…

Minden alkalommal itt veszítettem el a fonalat.

Nevetséges elképzelés volt, amivel én is tisztában voltam, de ettől még vágytam rá. És a harminckét esztendős Jessica Miller egy olyan elvnek megfelelően élt, amelyet a főiskolás Jessica még épp csak elkezdett megtanulni: ha eléggé akarsz valamit, bármit megteszel, hogy megkapd. Igen, visszamegyek majd, és felelevenítem a duquette-i napokat, ahogy a meghívóban is állt, csak éppen most jobban fogom csinálni. A Kivételes Jessica leszek. Megmutatom nekik, mekkora hiba volt, hogy nem vették észre már korábban is. A találkozó lesz az én nagy diadalom.

A szemetesbe pottyantottam a hajcsomót. Még így, összegubancolódva is szépen csillogott a fültisztító pálcikák és fehér papírkendők felett.

Aztán egy pillanatra egy kócos szőke haj képe villant be, ragacsos és vörös, ahogy összetapadva terül szét a fehér lepedőn. Megráztam a fejem, hogy megszabaduljak ettől a képtől.

Meg fogom mutatni, mindegyiküknek. És akkor végre megszabadulok majd attól a sötét gyanútól, attól az alattomos suttogástól, amelyik azt mondta, hogy mindent rosszul csináltam, az összes lehetséges hibát elkövettem, amióta csak az East House először bukkant fel a szüleim kocsijának repedt szélvédője mögött.

Végre-valahára visszatérhettem.

2. FEJEZET

MOST

Az öregdiák-találkozóra indulás előtti este összefutottam Jackkel egy italra. A meghívó érkezése óta eltelt hetekben az izgatottságomat valamelyest tompította a bűntudat, hiszen nyilván Jacket is meghívták, de oda nem térhetett vissza, sem most, sem soha. Ahogy átutaztam a városon a kedvenc bárjába – a csendes, szerény kis helyre –, csekély bűnhődés öntött el mindazon dolgokért, amelyekért soha nem leszek képes vezekelni. Mindenekelőtt azért, mert vele ellentétben huszonkét éves korunkban az én életem nem omlott össze teljesen.

Becsusszantam a bokszba, a vele szemközti helyre. Megbillentette a whiskeyjét, és rám mosolygott.

– Helló, barátném! Ha jól sejtem, hamarosan indulsz Duquette-be.

Soha nem beszéltünk a fősuliról. Mély lélegzetet vettem, és az asztalon egymásra tettem a két kezemet.

– Holnap repülök.

– Tudod… – mosolygott a poharába –, nagyon hiányzik az a hely. A vízköpők, a festett üvegek és a gyámívek. – Ismét rám emelte a tekintetét. – Annyira hivalkodó, főleg Észak-Karolinában, ugyanakkor annyira szép is, érted?

Az arcát tanulmányoztam. Nem Jack változott a társaságunkból a legtöbbet – valószínűleg inkább Frankie, vagy talán Mint –, de az biztos, hogy ő többet öregedett az eltelt tíz évnél. Hosszúra növesztett haját a füle mögé tűrte, babaarcát pedig maszkként borította a szakálla. A szeme sarkában idő előtti ráncok húzódtak. Még mindig jóképű, de nem úgy, mint egykor, nem azzal a csinos jóképűséggel, amit az ember szinte el is vár egy ifjúsági csoport vezetőjétől, egy amolyan szomszéd fiútól, akinek szinte gondolkozás nélkül megengedné, hogy bébiszitterkedjen nála.

– Vajon hogyan változott meg a kampusz? – kérdezte Jack álmatag mosollyal. – Mit gondolsz, megvan még a Habos Majom kávézó?

– Nem tudom.

A hangjából sugárzó szeretet kész tortúra volt számomra. A kezemet kezdtem nézegetni.

– Figyelj csak! – Jack hangja megváltozott, és én felpillantottam, egyenesen a szemébe. Tekintete barna, hosszú szempillájú és komoly, mint mindig. Hogy ezt miként sikerült megőriznie, azt sosem fogom megtudni. – Remélem, nincsenek miattam rossz érzéseid. Azt akarom, hogy jól érezd magad. Aztán amint visszajöttél, hallani akarok az egészről. És légy oly kedves, nézd meg nekem a Habos Majmot, jó? Heatherrel oda jártunk minden vas… – Elharapta a szavát, de legalább nem csuklott el a hangja, ahogy szokott. Egyre jobban volt. Már évek teltek el az óta, hogy utoljára hívott fel az egyik pánikrohama közben, gyerekesen magas hangon hajtogatva: Egyre csak magam előtt látom a testét.

– Persze, hogy megnézem. – A két pincérnő egyike, a különösen mogorva egy pohár bort tolt elém, majd szó nélkül távozott. – Köszönöm! – mondtam a hátának, belekortyoltam a borba, és nagyon igyekeztem nem elfintorodni, mert Jack figyelt. Általában a bárban kapható legdrágább vörösbort szoktam rendelni, bár ez nem sokat mond.

Valahogy legyűrtem a torkomon.

– Mi másról szeretnél majd még hallani?

Izgatott lett, kihúzta magát, és egy pillanatig újra tizennyolc évesnek tűnt.

– Huh, egek, hogy miről szeretnék tudni? Oké, először is minden részletet Caróról és Coopról. Hogyan tette fel a nagy kérdést, mikor lesz a nagy nap, mit fog viselni Caro? – sorolta Jack, ügyesen megkerülve a tényt, hogy őt nem hívták meg az esküvőre. – Szerinted a fősulin jöttek össze, és még előlünk is eltitkolták? Ezt is kérdezd meg Carótól! Minden piszkos részlet érdekel. Ki gondolta volna, hogy ők ketten…? Ez egészen meglepő.

Ledöntöttem a boromat, aztán az ujjamat felemelve jeleztem, hogy kérek még, bár tudtam, hogy a pincérnő gyűlöli, amikor így teszek.

– Ühüm – morogtam nyelés közben. – Persze.

Jack elvigyorodott.

– Mindent el kell mondanod arról, hogy néz ki most Coop. Tudni akarom, hány tetkója van, hogy még mindig azt a Kívülállók-stílust hozza-e, vagy levágta-e a haját. – Megrángatta a saját tincsei egyikét. – Mit gondolsz… hasonlít ahhoz, ahogy Coop hordta?

Mi jöhet még ezután? Micsoda kérdés ez?

– A pont leszarom stílus, jófiúval keverve. Klasszikus Coop. Ööö, és Caróról még valamit?

Elgondolkozott.

– Azt hiszem, csak tudni akarom, hogy boldog-e. Nem is tudom… Caro soha nem változik. Meg te többnyire amúgy is róla beszélsz.

Igaza volt. A mai Caro pontosan úgy nézett ki és viselkedett, mint akkoriban. Továbbra is rendszeresen küldött SMS-eket, bár már nem ötpercenként, mint a főiskolán. Tulajdonképpen a Carót érintő egyetlen nagy változás a Cooppal való kapcsolata volt.

– Aztán muszáj lesz elmondanod, hogy Mint még mindig úgy néz-e ki, mint egy filmsztár – folytatta Jack –, vagy hogy elöl neki is elkezdett-e végre ritkulni a haja, mint az apjának. Istenem, nem is tudom, minek örülnék jobban: ha azt mondanád, hogy még jóképűbb, vagy ha azt, hogy kopaszodik, mert megérdemelné. El sem hiszem, hogy félbehagyta a jogot, mert meg kellett mentenie a családi vállalkozást. A családja valahogy mindig fura volt, nem? Az apja, vagy inkább az anyja, már nem is tudom. Emlékszem arra az esetre az utolsó évben, amikor Mint begurult… – A mondat közepén elhallgatott, a szeme tágra nyílt. – Ó, a francba! Bocsi, tiszta hülye vagyok.

Hát itt volt. Sajnálkozás, még Jacktől is. Azért, mert elvesztettem Mintet, azt a személyt, aki pusztán a vele való kapcsolatom által értékessé tett. És bár senki sem volt jelen a szakításunkkor, hogy lássa, milyen mélyre hatolt az a csapás, a jelek szerint mégis mindenki érezte.

– Először is – mondtam, miközben a pincérnő telire cserélte az üres poharamat –, az régen volt, és szó szerint pont leszarom. Az igazat megvallva várom, hogy találkozzunk Minttel. És Courtney-val. Biztosan nagyon boldogok együtt. – Igyekeztem elhessegetni lelki szemeim elől a falhoz vágott laptopom képét, amelynek törött kijelzőjén néha még fel-felvillant az esküvői fotójuk. – Másodszor, a francba? Szerintem nagyon cuki, hogy még mindig nem káromkodsz. Aki egyszer cserkész volt, az cserkész is marad. Ja – folytattam –, tudtad, hogy Frankie most vette meg Mint egyik házát?

Kés, megforgatva. Szemet szemért.

– Tényleg? – vont vállat Jack, mintha nem is érdekelné, de az ádámcsutkája fel-le szánkázva jelezte, mekkorát nyelt. – Jó neki. Gondolom, mindent megszerez, amit csak akart. – Hátravetette a haját, ami megint csak egy lopott Coop-gesztus volt. – Mindegy… Vasárnaponként a világon mindenki láthatja Frankie-t. Nem nehéz megállapítani, hogy jól megy neki. Igazából annak örülnék, ha visszatérve azt mondanád, hogy Courtney new age kristályokkal és meditációval foglalkozik, vagy hogy nyugalmazott versenylovaknak végez fizikoterápiát. Valami jótékony és váratlan dolgot.

Majdnem kiköptem a boromat.

– Courtney? Ha az a csaj csak egy hajszálnyival is kevésbé szemét, azt már óriási jellemfejlődésnek fogom tekinteni.

Jack a szemét forgatta.

– Azt mondtam, remélem, nem azt, hogy erre számítok, kedves Miss Nem-Is-Érdekelhetne-Kevésbé.

– Hah!

– Tudod, egy kicsit mindig sajnáltam. A márkás cuccok és a rohadékság alatt Courtney bizonytalan kislánynak tűnt, aki nagyon vágyik arra, hogy szeressék. – Elakadt a lélegzete, és a mellkasához kapott. – Na ehhez mit szólsz? Csúnyán beszéltem. Élvezd ki, mert nem fog még egyszer megtörténni. Már érzem is a baptista bűntudat árnyát.

Megráztam a fejemet, és igyekeztem az arcomon tartani a mosolyt, bár a szívem szakadt meg érte.

– Jess – tette Jack a kezét az enyémre –, tényleg azt akarom, hogy jól érezd magad. Mindkettőnkért.

Jól érezzem magam. Én ennél sokkal többért mentem vissza oda. Megköszörültem a torkomat.

– De miután mindenkiről beszámoltam neked, az lesz a jutalmam, hogy végre megismerhetem Willt.

Jack visszahúzta a kezét.

– Talán. De tudod, hogy szeretem a dolgokat… külön tartani.

Jack még mindig nem mutatta be a barátját. Egyszer sem az eltelt évek alatt, amióta újra barátok lettünk, ami önmagában is fura történet. Amikor a végzős évünkben Jacket megvádolták Heather meggyilkolásával, abban a néhány hónapban, amíg végleg ott nem hagyta a kampuszt, akármerre is járt, a többi diák átment az utca túloldalára, mélységesen meggyőződve arról, hogy egy gyilkost látnak. Ha belépett egy helyiségbe, mindenki megdermedt, aztán kimenekült.

Csak én nem. A végtagjaim ernyedtek, könnyedek és mozgékonyak maradtak a közelében, nem lett szaporább a szívverésem, nem kezdett remegni a kezem – pedig a rendőrség bizonyítékai szinte bombabiztosak voltak.

A reakcióm egyáltalán nem volt logikus. Jack Heather fiúja volt, aki a statisztikák szerint a legnagyobb valószínűséggel ölhette meg. A Heather vérétől mocskos ollót – amelyet újra meg újra a testébe döftek – Jack szobájában találták meg. Többen is látták őket ordítozva veszekedni, alig néhány órával az előtt, hogy rábukkantak a holttestre. A bizonyítékok egyértelműnek tűntek.

Végül azonban a rendőrségnek nem sikerült elítéltetnie Jacket. De ez, bizonyos tekintetben, nem is számított. Mindenki gyilkosnak tartotta.

Csak én nem.

A testem tudása lassan, nagyon lassan beszivárgott az agyamba. Úgy egy évvel a New Yorkba költözésem után egy éjjel verejtékben úszva ébredtem fel, deszkamereven ültem aprócska, bérelt szobámban, és egész lényemet egyetlen, sziklaszilárd meggyőződés töltötte ki: Jack ártatlan.

További három hónap kellett ahhoz, hogy megkeressem. Ő is a városban élt, itt próbált eltűnni. Elmondtam neki, hogy szerintem ártatlan, és attól a naptól fogva a kis számú barátainak egyike lettem. Én voltam az egyedüli fősulis barátja, pedig Heather haláláig eléggé népszerű volt. A diáktanács elnöke. A Fi Delta kincstárnoka. Az Év önkéntese a Duquette Egyetemen.

Még mindig nem mondtam el senkinek, hogy néha találkozunk Jackkel. A titkom volt. Mármint az egyik titkom.

Amikor ránéztem, csak úgy sugárzott belőle a kedvesség, és elfogott a harag. Jack tagadhatatlanul jó volt, és oly könnyen kiismerhető. Érthetetlen volt, miként hihette oly sok ember, hogy képes lenne efféle brutális erőszakra. Ismertem veszélyes embereket – tényleg veszélyeseket –, és láttam az erőszakot a szemükben, hallottam a hangjukban. Jack egyáltalán nem olyan volt.

Éppen ezért megértettem, miért akarta távol tartani új élete fontos szereplőit a múltjától, a vád ejtése ellenére a mindmáig tisztázatlan gyanúsítás borzalmától. Nem mintha bármikor is képes lett volna azt bárki elől elrejteni, hiszen ott volt az internet és az a tény, hogy egész életében kénytelen volt alantas munkákkal beérni, amelyekből egy Google-keresés riasztó eredménye ellenére sem rúgták ki. Vagy az a tény, hogy már alig beszélt bárkivel a családjából. Bár az igazat megvallva ez nem annyira Heather miatt volt, mint inkább a déli származásuk, a baptista vallásuk és a merevségük miatt.

Megértettem, miért akar Jack tömör, áthatolhatatlan falat húzni a most és az akkor közé. Ugyanakkor ezt roppant nehéz volt felfognom, mivel a múlt nagyon is bennem volt. Együtt éltem az emlékek állandó kavalkádjával, az egykori események újrajátszásaival. A fejemben hallottam a barátaim hangját, és én is beszélgettem velük, bár az utóbbi években ez már meglehetősen egyoldalú volt: csak én beszéltem, és azt mondtam: Várjatok csak!

Az izgalomtól felágaskodtak a karomon az apró szőrszálak. Holnap vége lesz a várakozásnak.

Jack felsóhajtott.

– Hát, kösz, hogy találkoztál velem az indulás előtt. Tudod, annyira örülök, hogy egyáltalán nem változtál. Tíz év, és még mindig ugyanaz a jó öreg Jess.

Majdnem elejtettem a poharamat.

– Te meg miről beszélsz? – Magam felé intettem. – Ez egy Rodarte ruha. Nézd meg a frizurámat, a körmömet! Benne voltam a hírekben. Már nem is tudom, vagy nyolcszor jártam Európában. Teljesen más vagyok.

Jack felnevetett, mintha csak tréfálkoztam volna, felállt, és előrehajolt, hogy homlokon csókoljon.

– Soha ne múlj el ilyen drágának lenni, rendben? Te a jók közé tartozol.

Nem akartam drága lenni. Milyen unalmas, milyen szánalmas. Viszont nagyon is szerettem volna a jók közé tartozni, ami eléggé exkluzív klubnak tűnt. Nem tudtam, hogyan válaszoljak. De Jacktől legalább megkaptam azt, amiért – a bűnhődés mellett – idejöttem: az áldását. Most már bűntudat nélkül mehettem a Duquette-re. Ezért inkább semmit sem mondtam, miközben a vállára húzta a kabátját.

Ellépett az asztaltól, aztán megfordult, és volt valami a szemében… aggodalom? Félelem? Nem igazán tudtam azonosítani.

– Még valami. Egy ideje kapom ezeket a leveleket…

– Csak azt ne mondd, megint azok a jézushibbantak, akik azt mondják, hogy örökké a pokolban fogsz égni.

Jack összerezzent.

– Nem, tulajdonképpen éppen az ellenkezője. – Lenézett rám, a kérdőn felvont szemöldökömre. – Tudod, mit, nem is érdekes. Végső soron talán nem is jelent semmit. – Kihúzta magát. – A borodat írasd a számlámhoz. Clara úgysem szokta hagyni, hogy kifizessem.

Megszorította a vállamat, és elindult, a bár különböző stílusú székeit kerülgetve. Az ajtónál megállt, és visszanézett.

– Csak még… Duquette-ben üdvözöld a nevemben Eric Shelbyt, jó?

Aztán kifordult az ajtón, és eltűnt a járókelők tengerében.

Ez alkalommal tényleg kiköptem a boromat. Eric Shelbyt? Heather öccsét? Eric akkor volt elsőéves, amikor mi végzősök. Soha nem fogom elfelejteni az arckifejezését, ahogy rohanva fordult be a sarkon aznap, amikor megtalálták Heathert, meglátta a hálónk előtti csődületet, tekintetével keresni kezdte a nővérét, és nem találta…

Utoljára tíz évvel ezelőtt, a könyvtár előtt láttam egy helyen Jacket és Ericet. Kisebb tömeg gyűlt össze körülöttük. Eric azt ordította, hogy Jack gyilkos, hogy meg fog fizetni azért, amit a nővérével tett, és bár a zsaruk elengedték, ő nem fog leállni, amíg ki nem deríti az igazságot. Jack halottfehérre sápadt, de nem ment el. Csak állt ott, és ökölbe szorított kézzel hallgatta végig Eric tombolását, akit a barátai tartottak vissza vézna, hadonászó karjánál fogva. Ha élt olyan ember a világon, aki jobban gyűlölte Jack Carrollt Eric Shelbynél, én nem ismertem.

De akkor mi az ördögért mondta azt Jack, hogy üdvözöljem őt?