Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Shirzan szerelme (Ágyas és úrnő 1.), 2017

Shirzan bosszúja (Ágyas és úrnő 2.), 2018

A nyugati szerető (A szamuráj lánya 1.), 2018

A párizsi gésa (A szamuráj lánya 2.), 2019

Édes ébredés (A szerelem rabszolgái 1.), 2019

Rizsporos hétköznapok 1., 2019

Édes lázadás (A szerelem rabszolgái 2.), 2020

Rizsporos hétköznapok 2., 2020

Akik poggyász nélkül utaznak (Tök-életlen életek 1.), 2021

Ahová a holdam is velem jön (Tök-életlen életek 2.), 2021

Rizsporos hétköznapok 3., 2021

© Budai Lotti, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Németh Renáta, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-79-1

EGY

Ott voltunk egymásnak

– Tudom, ostobaság… – szipogta Enikő, miközben szorosabbra húzta derekán a frottír fürdőköpeny övét. – Nem kellene siránkoznom, hiszen végtére is pokoli mázlim volt…

Nem igazán tudtam, mit feleljek. A stúdió ablakaira pillantottam. Épp ideálisak lettek volna a fények, de a lelkem mélyén már akkor tudtam, hogy ebből ma nem lesz fotózás, amikor Enikőnek először elcsuklott a hangja. Félreraktam hát a kamerámat, és figyelmesen hallgattam tovább.

– De mégis… Ez mégis csak egy darab a testemből… És a gondolat, hogy a műtét után egyszerűen kidobják a szemétbe… Hiszen annyira boldogok voltunk együtt, ha ez hülyén hangzik is. Mindig is szerettem a mellem, és annyira büszke voltam rá. És most, hogy már nem szolgál jól…

– Olyan, mintha cserben hagynád? – kérdeztem óvatosan.

– Igen – nézett rám könnyes szemmel Enikő. – Mintha hagynám, hogy elvegyék tőlem. Pedig nem ezt érdemli. És igen, tudom… tudom, más a két kezét összetenné, hogy ilyen hamar elkapták a daganatot, de…

– De itt most nem másról van szó, hanem rólad – szóltam közbe gyengéden. – Felejtsd el ezt a mondatot, hogy neked azért kellene rosszul érezned magad, mert másnak még nálad is rosszabb.

– Tudom, de… olyan önzőnek érzem magam.

– Mert ezt sulykolták beléd, ahogy mindenkibe… Figyelj! – húzódtam hozzá közelebb. – Előfordult, hogy anno gyerekkorodban azt mondták neked, hogy ne panaszkodj, ha iskolába kell menned vagy meg kell enned a főzeléket, mert a világon hány millió gyerek nem járhat iskolába és éhezik nap mint nap?

– Igen – bólintott Enikő könnyes, de egyben kíváncsi tekintettel, hogy ugyan mit akarok ebből kihozni.

– Na, látod! Valahol itt kezdődik. Hogy arra hivatkozva tagadjuk meg a saját fájdalmunkat, hogy másnak biztos rosszabb. Pedig, ha belegondolsz, ez a káröröm egy fajtája.

– A kárörömé?

– Igen. Amikor arra akarunk rávenni embereket, hogy attól érezzék jobban magukat, hogy másnak rosszabb, akkor igazából kárörömre biztatjuk őket.

– Erre még sosem gondoltam így.

– De nem is ez a lényeg. Ezt csak azért mondtam el, hogy megmutassam, milyen ostoba gondolatokat vagyunk képesek egyik generációról a másikra örökíteni. Ami a fontos, hogy ne érezd rosszul magad azért, ahogyan érzed magad. Gyászolod a melled, amit el fogsz veszíteni. Ez teljesen természetes…

Nem igazán lepődtem meg, hogy az Enikővel folytatott fotózás is egy efféle mély beszélgetésbe torkollott. Hiszen folyton ez történt velem… Jó, nem folyton, de gyakran megesett.

Körülbelül egy évvel a Franciaországból való hazatérésem után indítottam ugyanis egy új szolgáltatást. Intim portrékat kezdtem készíteni nőkről. Na, persze nem rózsaszálakat harapdálós, babydollos képeket kell elképzelni – ezek a képek olyan nőkről készültek, akiknek ilyen vagy olyan okból fontos volt, hogy ünnepeljék, elismerjék, megjutalmazzák a testüket, a szexualitásukat, vagy éppen valamilyen módon felvegyék a kapcsolatot a saját testükkel, nőiségükkel. És az első perctől kezdve olyanok találtak meg, akik sokkal súlyosabb okokból és problémákkal bukkantak fel az életemben, mint azt az első intimfotózás meghirdetésekor gondoltam volna.

Ez általában akkor derült ki, amikor ügyfeleim a fürdőköpenyeikben várakoztak. A bőrnek húsz percre van szüksége ahhoz, míg eltűnnek róla a ruhák, melltartópántok és más fehérnemű-gumírozások okozta benyomódások – amik, mondani sem kell, nem néznek ki valami jól a fotókon –, s amíg ez megtörténik, az ügyfeleimet általában teával kínálom és beszélgetésbe elgyedünk. Na, és ez az a pont, amikor kibuknak a személyes sztorik. Az anorexiájából éppen csak gyógyuló fiatal lány… A háromgyerekes anya, akit a volt férje folyton megszégyenített, mert a terhessége után nem tudta visszanyerni az alakját… A nő, aki még a leforróbb nyár idején is bő farmerban és pulóverben rejtegette a testét, míg végül egy terápiás folyamat végén fel nem tárult az emlék, hogy gyerekkorában az egyik nagybátyja molesztálta, ami miatt évtizedekig küzdött szégyennel, ha a saját testéről és szexualitásáról volt szó… Jó, nem mondom, hogy minden eset ilyen volt, sőt az ügyfeleim többsége teljesen átlagos okból akarta megörökíttetni magát, de mégis: meglepően gyakran futottam bele ilyen történetekbe. Ezzel egyetértett az a három másik fotós lány is, akikkel annak idején azt a bizonyos Kálvin tér környéki stúdiót béreltük. Szerintük van bennem valami, ami miatt olyan ügyfeleket vonzok be, akiknek gyakran a képeknél is nagyobb szükségük van egy mély beszélgetésre vagy egy megértő fülre.

Igazat kellett adnom nekik. Rájöttem, hogy ezeket a nőket azért sodorta éppen az én utamba az élet, mert valamilyen okból érzékem és képességem van hozzá, hogy meghallgassam őket. Vagy épp megnyugtassam. Így igazából már akkor sejthettem volna, hogy annak a napnak is teázgatás és beszélgetés lesz a vége, míg a fotózást egy másik alkalommal ejtjük meg, amikor meghallottam, hogy Enikő, ez a dekoratív, negyvenes üzletasszony azért keresne fel, hogy valamiféle mementót állítson a testének, mielőtt leoperálják a mellét.

Mindazonáltal szerettem ezt a munkát. Szerettem a többi lányt is, akikkel, ha csak tudtuk, támogattuk egymást szakmailag, és akikre egy fotós Facebook-csoportban bukkantam rá, amikor egy társuk kiugrása után új embert kerestek a stúdióbérléshez. Szerettem az embereket, akiket így megismertem, és főként a képeket, amiket készíthettem. Mert ezek többé nem beállított, mesterkélt, instakész ömlengések voltak, hanem hús-vér történetek.

Persze nem mondom, egy-egy ilyen alkalom rettenetesen sok energiát vett ki belőlem is. Amikor aznap a Szabihídon keresztül battyogtam hazafelé a nyár végi napsütést és a Duna fölött fújdogáló szellőt élvezve, hiába próbáltam mélyeket lélegezni – ahogyan Risikésben tanultuk –, Enikő nyomasztó történetét csak nem sikerült kivernem a fejemből. De akkor szerencsére megcsörrent a mobilom. Juli barátnőm volt az.

– Halihó! – szólt vidáman a telefonba. – Végeztél mára?

– Igen, épp hazafelé tartok.

– Remek. Csak szólni akartam, hogy a jövő kedden, az a festő nőci…, na…, tudod, az, akiről beszéltünk…, Ivanka…

– Nem inkább Ivanova?

– De igen, ő. Na, szóval délelőtt tíz órakor vár a műtermébe. Majd átdobom a címet.

– Szuper!

– No és? – kérdezte. – Hogy vagy? Mi jót tervezel a hétvégére?

– Arra gondoltam, lemegyek Ábrahámhegyre.

– Na, az jó buli!

– Takarítani.

– Na, az már nem. Mi van azzal a cuki szomszéd nénivel, aki ezeket intézi?

– Meghúzta a csuklóját. De nyugi, nem csak ezért megyek. Hétfőig nem jön új vendég. Legalább egy hétvégét hadd élvezzek ki ott, ha amúgy egész nyárra ki van adva.

– Jaj, de jól teszed! De ennyire meg van pakolva ott a nyár?

– Sőt, most már a tavasz és az ősz is. És egyre több a külföldi a Balatonnál.

– Azt meghiszem! Ezek imádják ezt a retró, posztszoc életérzést. Jó ötlet volt, hogy így újíttasd fel azt a kis kulipintyót.

– A mai napig hálás vagyok, hogy végigjártad velem akkor a piacokat zománcos bögrékért és piros füles fazekakért.

– Haha, azt legalább én is élveztem – nevetett Juli, majd egy pillanatra elhallgatott. – No és… – folytatta végül óvatosan – egyedül mész? Már a Balcsira.

– Nem.

– Hm?

– Azon gondolkozom, hogy Lunát is viszem magammal.

– Ehhh…! Reménytelen vagy! Na jó, akkor jó hétvégi macskázást és Balatonozást! Aztán hívj, hogy ment a fotózás, Mrs. Trumppal.

– Nem Ivanka. Ivanova.

– Aztán egy kávét is ihatnánk közben.

– Oké.

Mosolyogva tettem le a telefont. Juli hiába volt az egyik legszínvonalasabb női magazin főszerkesztője, elképesztően szétszórt tudott lenni. Egyébként egykor ő is az ügyfelem volt, sőt ő volt az egyik első. Persze, a lapkiadójánál nem egy kiváló portréfotós dolgozott, de ő egyikükkel sem szívesen fényképeztette volna le magát fehérneműben, azt meg pláne nem vallotta volna be nekik, hogy ezzel tulajdonképpen a válságban lévő házasságát akarja megmenteni. Ezt mesélte ugyanis nekem, természetesen a fürdőköpenyes várakozás és teázás alatt. Akkor, valamiért, kötelességemnek éreztem, hogy felhívjam rá a figyelmét, hogy azon, hogy a férje lényegében évek óta idegenként kezeli és soha nem veszi figyelembe a döntéseinél az ő érdekeit, nem fog változtatni néhány szexi felvétel. A forgatókönyv innentől kezdve a szokásos volt: ő megköszönte a tanácsaimat, majd új időpontot beszéltünk meg. Amire nem jött el. Felhívott viszont két hónappal később, méghozzá azért, hogy készítsünk róla néhány fotót egy társkereső oldalra, ahová a válása megindítása után regisztrált. És ezután is jóban maradtunk, sőt rendszeresen szervezett nekem külsős munkát a magazinjánál. Ami azért jól jött, hiszen a nevem hiába terjedt gyorsan Budapesten a „szexi” fotókra vágyó nők körében, és hiába kerestem vele egyre jobban, a kiegészítő munkákra így is szükségem volt. Így aztán az elmúlt két évben a hét minden napján dolgoznom kellett, és nem tagadom, rám fért volna végre némi pihenés.

De akkor és ott mindenekelőtt arra volt szükségem, hogy kiszellőztessem a fejem. Visszatértem hát a légzésterápiámhoz, sőt a budai oldalra érve még egy kis időre a Duna-partra is leültem, hogy megpróbáljak meditálni – ahogyan az Indiából, úgy a Franciaországból való visszatérésem után is megpróbáltam komolyan venni a meditáció gyakorlását, amire Bence is többször figyelmeztetett. Csak aztán… Nem is tudom. A napi meditációs húszperceket jó időre elsodorta a karrierépítés és az Ábrahámhegy körüli sok tennivaló. Ám azon a nyáron, amikor célegyenesbe fordultak a dolgaim, egy mindfulnesses, elvonulós hétvége után – ahová egyébként Juli magazinja küldött el fotókat készíteni – úgy döntöttem, újra belevágok a dologba.

Csakhogy valami megváltozott bennem. Azt a békét, amit annak idején Indiában sikerült elérnem, valahogy sehogy sem tudtam újra megtapasztalni. A gondolatok és érzések többé nem csak úgy jöttek-mentek bennem, míg én békével szemléltem őket, mint egy háza előtt üldögélő nénike az országút forgalmát. Most megragadtak az elmémben, sőt igazság szerint, én sem tudtam őket többé csak úgy elereszteni. Ugyanis úgy éreztem, ezek a gondolatok és érzések – különösen a nyomasztók vagy frusztrálók – nem véletlenül jelentek meg bennem. De nem is azért jöttek, hogy zavarjanak, bántsanak vagy más kellemetlenségeket okozzanak, hanem hogy annyi idő után végre láthatóvá váljanak.

Elmondom, mit értek ezalatt. David Foster Wallace regényíró egyszer tartott egy beszédet, ami ezzel a sztorival kezdődik:

„Két fiatal hal úszik egy folyóban, és szembe úszik velük egy idősebb, aki azt kérdezi tőlük:

– Helló, srácok, na, milyen a víz?

Mire a két fiatal hal értetlenül néz össze:

– Mi a fene az a víz?”

Na, hát valahogy így voltam én annak idején az érzésekkel és a gondolatokkal. Annyira egy voltam velük, hogy azt sem tudtam, hol végződnek ők és hol kezdődök én. És minthogy egy voltam velük, nem is láthattam rájuk, ahogy mondjuk, egy szemgolyó sem képes saját magát látni…

Ami annak idején Indiában elindult bennem, hívjuk a tudatosságra ébredésnek, a megfigyelő megjelenésének vagy bárminek, megteremtette közöttem és a gondolataim és érzéseim közötti távolságot. Azaz életemben először elkezdtem rálátni magamra. Az érzések, gondolatok és hangulatok pedig mintha sorban álltak volna, azt kiabálva, hogy „Hahó, itt vagyok én is! Légyszi, most már foglalkozz velem is annyi év után!” Például volt az a fura érzés, ami akkor fogott el, amikor véletlenül összekoszoltam valamit. Ilyenkor indokolatlanul nagy bűntudat ébredt bennem, még akkor is, ha csak lecsöppentettem egy pólómat ketchuppal. Aztán egyszer, nem sokkal azután, hogy birtokba vettem a Minerva utcát, vettem a budaörsi használtpiacon egy vázát a nappaliba. Amit két nap múlva le is löktem a vászontáskámmal, a benne lévő víz meg szétfolyt az asztalon heverő könyveken. Mire megszólalt a fejemben egy hang: „Laura, te semmire nem tudsz vigyázni”. Viszont, minthogy „már nem voltam hal”, kívülről láttam rá erre a gondolatra és annak abszurditására. De ahelyett, hogy hagytam volna tovaúszni, feltettem magamnak a kérdést: „Mi ez a hülyeség, hogy én semmire nem tudok vigyázni?” És elkezdtem magamnak felsorolni azokat a dolgokat, amikre nagyon is jól vigyáztam már életemben. Például a drága fotós felszereléseimet, a frédi-bénis tolltartómat harmadikban, a kedvenc táskámat, az egészségem, Lunát… Az állítás tehát, hogy semmire nem tudok vigyázni, egyszerűen nem igaz. Viszont ettől még nem tudtam elengedni azt a fura szégyenérzetet, ami a váza miatt eltöltött, így hát megint csak – ahelyett, hogy leválasztottam volna magam erről az érzésről, hogy végre megszabadulhassak tőle – elkezdtem figyelni. Egészen addig, amíg a fejemben fel nem csendült a nagyanyám hangja: „Laura, nem igaz, hogy te semmire nem tudsz vigyázni!” Amíg ugyanis Emma újra fel nem bukkant az életünkben, Viola mama gyakran vigyázott ránk, rám és a tesóimra. Ilyenkor a pasaréti villát betöltötte Erik és Endre randalírozásának hangja, akik egész álló nap törtek-zúztak, hol a focilabdával, hol a lézerkardnak képzelt fakanállal, és sáros lábbal rohangáltak a lakásban. Viszont nekem, aki lány voltam, nem illett így viselkedni, hiszen a kislányok nem törnek-zúznak, nem koszolják a ruhájukat, hiszen „tudnak vigyázni a dolgokra”, míg „a fiúk csak fiúk”. És ahogy egy-egy ilyen nyomasztó érzésnek vagy gondolatfoszlánynak megtaláltam a gyökerét, az tova is tűnt a Viola mama iránt láthatatlanul táplált nehezteléssel együtt, hiszen rájöttem: alighanem ő is éppen ugyanezeket hallgatta kislányként.

Franciaország után a terápiában rengeteg, a fentihez hasonló hiedelemnek akadtunk nyomára, amelyek jórészt onnan eredtek, hogy apám és a nagyanyám kívülállóként tekintettek rám, azaz gyakorlatilag nem éreztem magam biztonságban a saját családomban.

Ez a folyamat azonban, úgymond, „leszoktatott” a meditálásról. Arról, hogy kívülállóként figyeljem a gondolataimat és érzéseimet, ehelyett egyesével vetettem magam a mélyükre, nekik szegezve a kérdést: „Na, te honnan jössz és miért vagy itt?” Ami egy nagyon hatékony gyógyító módszernek bizonyult, ugyanakkor megfosztott egy fontos relaxációs módszeremtől.

Szerencsére az élet utamba sodort egy másikat: Varga Lórántot – azaz Lócit. Ott, a Duna-parton üldögélve sem kellett sok idő, hogy rájöjjek, tulajdonképpen aznap este is rá lenne a leginkább szükségem. Így hát előkotortam a vászontáskámból a mobilom, és felhívtam.

– Szia, te! – vette fel a telefont szokásos köszönésével.

– Szia, te is – mondtam. – Lenne egy kérdésem.

– Hm?

– Tudom, nem beszéltünk semmi konkrétat a napokra, de gondoltam, rákérdezek, mit csinálsz ma este? Persze, ha már van programod…

– Van, igen. Most végeztem az edzéssel, és megyek a hajóra.

– Hajóra?

– Aha. Meséltem neked Peti haveromról, aki egy hajón lakik a Népsziget környékén?

– Igen.

– Na, hát elutazott pár napra, én meg beköltöztem a ladikba. Még sosem éltem hajón… Jópofa. Van kedved csatlakozni hozzám?

– A hajón? – kérdeztem vissza.

– Meglátod, jó program lesz.

– Oké!

– Akkor húsz perc, és ott vagyok érted.

Ezt imádtam akkor (pontosabban akkor is) Lóciban. Hogy imádni valóan spontán volt. Vele nem kellett sosem előre lefixálni semmit, és nem kellett feszengeni akkor sem, ha az ember lánya az utolsó pillanatban mondott le egy programot, mert rájött, hogy igazából egy antiszociális, pokróc alá bújós estére van szüksége. A mottónk az volt, hogy csak akkor találkozunk, amikor mindkettőnknek van kedve, energiája és ideje, és ez nekem tetszett. Ráadásul Lóci olyan meglepő helyekre vitt és olyasmiket csináltam velem, amiket azelőtt még sosem. Aznap is, mikor elindultam otthonról, nem tudhattam, hogy az este végül egy hajó tatján ér majd, ahol békésen sörözgetve és nevetgélve fogom majd azt a néhány hullócsillagot keresgélni az augusztusi égen, amit a fényszennyezés dacára is fel lehet fedezni.

– Te, figyu! Megint láttam egyet – hadonászott Lóci a napozóágyon fekve. – Akkor most azt kívánom, hogy… Tudom! Ezentúl sose vesszen el egyetlen zoknim sem a mosásban!

– Szerintem csak hallucináltál – nevettem az égen lassan kúszó pontra mutatva. – Az ott csak egy műhold.

– Ünneprontó! – morgott. – Miattad most további órákat tölthettek az életemből azzal, hogy fél pár zoknikat próbálok párosítani a fiókomban… Na de, bocs! Félbeszakítottalak. Arról a művész arcról meséltél.

– Igen, a kerekesszékes festőről, akihez jövő héten megyek fotózni. Nagyon parázom tőle.

– Ugyan miért?

– Mert ilyet még nem csináltam.

– Két kezemen sem tudnám megszámolni, hányszor hallottam ezt a mondatot tőled, amióta ismerlek. És nem csak akkor, amikor az ágyban vagy velem.

– Jaj, de nagyra vagy magaddal! – szóltam vissza nevetve. – Vigyorogsz, mint aki feltalálta a Káma-szútrát. De, légyszi, vedd ezt komolyan! Ez engem igenis frusztrál. Juli most először adott nekem címlapsztorit, mi van, ha elcseszem?

– Laura, te fotós vagy és fotózni mész. Ugyan mit tudnál elcseszni? Hogy fényképezőgép helyett egy… egy… gőzvasalót viszel magaddal? Jó szakember vagy, és tudod, mit kell tenned.

– Oké, de mi van, ha nem ütöm meg a színvonalat?

– Mindig lenyűgöz, mennyire elképesztően kishitű vagy. Nem, nem is kishitű… – szólt gyorsan, amikor látta, hogy tiltakozni akarok. – Lenyűgöző, hogy mennyire nem ismered magad. És a képességeid. Egyszerűen nem látod magad reálisan.

– Szerintem pedig nagyon is reálisan látom magam.

– Na, akkor ki vele!

– Mivel?

– Milyennek látod magad? Milyennek látod Laurát?

– Hát, ő… – haboztam, mivel ezt a kérdést valóban jó ideje nem tettem fel magamnak. – Nem is tudom… Talán egy kicsit elveszettnek.

– Aha.

– Olyan lánynak, aki nem mindig tudja, mit akar. És ha tudja is, nehezen valósítja meg azt.

– És mégis miért van ez?

– Mert… nehezen lép. És nehezen változtat.

– Hm. És még?

– És olyannak, aki nem igazán tudja, ki is ő… Ezért valamiféle örök útkeresésre van kárhoztatva.

– Ez nagyon érdekes. Főleg egy olyan nő szájából, aki pár éve még egy rossz kapcsolatból készült egy rossz házasságba lépni csak azért, mert ezt várták tőle, és az apósa cégénél végzett valami kamu munkát, csak mert elhitették vele, hogy másra nem képes… És aki ehhez képest most egy önálló, független nő, aki a saját szenvedélyéből él és még hasznára is van másoknak.

– Jó-jó, értem, amit mondasz – fojtottam belé a szót. – De tök fura ez. Tudod, amikor ezeket a dolgokat felsorolod, mintha nem is én csináltam volna őket.

– Hát, akkor ezzel még dolgod van – summázta a tanulságot.

– Tudom – dünnyögtem. – Mindenestre köszönöm ezt az önbizalomtuningot. De most mesélj inkább te! Mi újság a melóval?

– Jaj, ne! – nyögött fel fejét hátravetve a nyugágyon.

– Na, mi?

– Tudom, hogy csak terelni akarsz.

– Tényleg kíváncsi vagyok, mi van nálatok. A több mint harminc éve tartó önbizalomválságomat úgysem ma fogjuk megoldani. Amúgy meg tudom, hogy szívesen beszélsz a munkádról.

– De csak mert ez nem volt mindig így. Mármint hogy szívesen beszéljek a melómról.

Lóci ugyanis évekig egy multinál dolgozott – pontosabban a világ egyik legnagyobb mamutcégénél, amely főleg kozmetikai termékekről meg tisztítószerekről volt nevezetes, de mint kiderült, a kedvenc söröm is az övék.

– Annyira furcsa még mindig – mondtam elgondolkodva.

– Micsoda?

– Elképzelni téged multikatonaként egy PR-csapat élén, amelyikkel lényegében azzal foglalkozol, hogyan sikáljátok el a közvélemény előtt azt a brutálisan nagy ökolábnyomot, amit egy gigavállalat vegyszerekkel és az újra nem hasznosítható műanyag flakonokkal okoz.

– Ne is mondd! – rázta a fejét, mintha még mindig szégyellné életének ezt a szakaszát. – Én sem értem. Pláne azt, hogy hogyan bírtam tíz évig. Nem csoda, hogy jöttek a pánikrohamok.

– De legalább rátaláltál a terapeutádra.

– Ja, igen… Kár, hogy Londonban él. Azért ez az online terápia…

– Tudom. Megkérdeztem Noémi doktornőt, de kiderült, nem kezelhet olyat, akivel az egyik páciense már együtt hált.

– Nem meglepő. Viszont most úgy néz ki, elindulhatunk végre pár nagyobb agrárpályázaton – tért vissza Lóci az eredeti témára, és egyből fellelkesült a hangja. – Összeállt hozzá minden feltétel. Szóval, jó esélyünk van rá, hogy jövőre tovább bővüljünk. És esetleg más nagyvárosokat is megcélozzunk… Székesfehérvár, Debrecen…

Ja, igen. Lóránt ugyanis, alighogy anno hazahurcolkodott Londonból és beköltözött Bence lakásába, míg a sajátját felújították – én ekkoriban vettem az irányt Indiának –, két gyerekkori haverjával belevágott egy új üzletbe. A koncepció egyébként zseniális volt: felismerve, hogy egyre több embert zavar, hogy igazából fogalma sincs arról, mit eszik, és azzal milyen mérgeket visz a szervezetébe, elkezdtek kisebb földeket, gyümölcsösöket és melegházakat vásárolni vagy haszonbérbe venni Budapest körül. Azok a városiak pedig, akiknek volt erre igénye, tovább bérelhettek tőlük egy komplett alma- vagy cseresznyefát, egy sor veteményest, három négyzetméter dinnyeföldet és így tovább, aminek a termése csak az övék volt, és így egész évben volt „saját” idényzöldségük és gyümölcsük. Lóciék pedig – persze díj ellenében – intézték a szállítást és a logisztikát, no meg szerződtettek embereket a munka fizikai részére, amivel általában a közeli falvaknak is hasznára voltak. Lóránt ezzel úgy érezte, végre rátalált valamire, amit úgy is hívhatott: hivatás. A Termelde – így nevezték a vállalkozást – pedig pörgött. Főleg azután, hogy felvetettem Julinak, készítsen egy riportot a fiúkkal és mutassa be a munkájukat. Hiába, jó csapat voltunk mi Lócival: mindig ott segítettük egymást, ahol tudtuk.

– Az klassz! – mosolyogtam, mert mindig jólesett látnom, mennyire lelkesen beszél a kis szerelemprojektjéről.

– Sőt, lehet, arra is kapunk támogatást, hogy felkeressünk néhány hasonló, külföldi kezdeményezést. Tudod, hogy tanulhassunk egymástól… Apropó: külföld. Tudod, ki hívott fel ma?

– No?

– Orsi.

– Juj! – szisszentem fel. – A Voltfeleséged Orsi? Vagy hívjam Bolond Orsinak?

– Nem bolond, csak… zakkant – nevetett Lóránt.

– És? Mi van vele?

– Képzeld, egészen normális volt. Mesélte, hogy van valakije.

– Akkor ezért hívott fel? Hogy ezt közölje?

– De ez fejlődés lenne az éjszakai hívogatások és trágár üzenetek postára adása után.

– Amiből én is kaptam.

– De hogy miért, azt ma sem értem. Teljesen nyilvánvalóvá tettem, hogy nem miattad adtam be a keresetet, hiszen téged csak egy héttel azután ismertelek meg.

– Az embereknek könnyebb egy harmadik felet utálniuk, minthogy beismerjék, bennük van valami, ami miatt nem működött a dolog.

– Vagy épp mindkettőjükben.

– Azért a ti esetetekben inkább benne volt a bibi.

– Hát… szerintem mindig kettőn áll a vásár… Na jó, nem, ez tényleg rajta múlt – nevetett Lóci. – Bármilyen felfújtan is hangozzon ez.

– Szerintem nem vagy felfújt. Hiszen ő tiltott el téged a barátaidtól és nem fordítva…

– …és ő akadt ki, valahányszor jól éreztem magam nélküle, még ha csak egy vacsoráról volt is szó egy ügyféllel.

– Na, meg a külön hobbik!

– Ja, igen! A falmászást is azért adtam fel, mert neki tériszonya volt, és nem járhattunk mindketten a terembe. És hát, ugye, ha valamit nélküle csináltam…

– …kitört a botrány. Nem értem, hallod…! Hogyan kötöttél ki egy ilyen nő mellett éppen te, aki annyire szereted a szabadságot?

– Te is tudod, hogy hogyan.

– Igen, tudom. De azt is tudom, hogy én miért kötöttem ki Ákos mellett. Mégis néha rácsodálkozom magamra.

– Jó, persze, ilyen velem is van. Terápia ide vagy oda. Tudom, hogy Orsiban az anyámat kerestem és találtam meg, és ezért éreztem magam otthon egy lekorlátozó és birtokló kapcsolatban. Mégsem tudom azt mondani, hogy ha lenne egy időgépem, nem mennék vissza az oltárhoz, hogy egy hatalmas pofont keverjek le magamnak, aztán betuszkoljam azt a Lócit egy csomagtartóba, és elhajtsak vele… De hát ez ilyen. Az embernek meg kell bocsátania a saját rossz döntéseit is.

Lóci persze túlságosan szigorú volt magához. Amikor összeállt a kép a feleségéről és az anyjáról, meg úgy általában a házasságáról, beadta a válókeresetet – amit az emberek egyébként gyakran úgy húznak, mint a rétestésztát –, és hazaköltözött. És minthogy szép összeget gyűjtött össze Londonban, lakás után nézett, és talált is egyet az alagút közelében, csak az épp még felújításra szorult. Amihez viszont ő egyáltalán nem értett, sőt olyan nagyon nem is sürgette a folyamatokat, így aztán átmenetileg albérletbe öltözött. Emma, azaz Bence lakásába, ahol utolérte az a bizonyos képeslap is, amit Indiából adtam fel Emma címére. Épp a Franciaországból hazatérésemkor készült el a saját pecója, és azon a napon költözött ki, amikor megismerkedtünk…

Egyébként, többek közt ezt szerettem Lóciban. Hogy ő nem az a fajta pasi volt, akit hat lóval sem lehet elrugdosni terápiára – merthogy „ő ugyan nem fog pénzért nyafogni egy idegennek”, meg más marhaságok –, hanem világosan felismerte, amikor segítségre volt szüksége. Ez a pillanat akkor jött el, amikor elkezdték kerülgetni a pánikrohamok. És hát ő is úgy járt, ahogy annyian mások: elment terápiára A problémával, ahol aztán hamar kisült, hogy A probléma B-ben gyökerezik, ami C-ből eredeztethető, az egésznek meg az oka D.

Hamar rájött például, hogy a pánikrohamainak csak részben okozója a munka, amit egy felmondással viszonylag hamar orvosolni lehetett. A felesége már más tészta volt. Vele még idehaza ismerkedtek meg, és nem sokkal az esküvőjük után döntöttek úgy, hogy egy ideig Londonban próbálnak szerencsét, mikor Lóci kapott egy lehetőséget a cégétől. Amit egyébként Orsi erőltetett, hogy fogadjon el, aki alighanem így akarta még jobban elszigetelni kettejüket Lóci barátaitól és itteni életétől. Csakhogy amikor valakivel egy vadidegen helyen kezdesz új életet, azok a problémák, amelyeket az ember addig igyekezett nem észrevenni, óhatatlanul is kiszúrják a szemét. Ez az ő esetükben Orsi beteges féltékenysége és birtoklási mániája volt, amivel Lóci a terápián szembesült, majd, ahogy az lenni szokott, az egész gyerekkorával és az anyjával való viszonyával is, ami végső soron valamilyen formában addig minden kapcsolatában visszaköszönt:

Az anyját rengeteget csalta az apjuk, aki ritkán is volt otthon, így hát az úgy csüngött Lóránton, mintha nem is a fia, hanem egy személyben a legjobb barátnője, férje és a tulajdon apja lett volna. Például neki kellett az anyját fodrászhoz és nőgyógyászhoz kísérnie, aki meg a fiának szidta a férjét, aki aztán le is lépett, amikor Lóci leérettségizett.

– Már kiskoromtól nekem kellett elintéznem, ha valami besült otthon – mesélte az első randinkon, amire az alagút tetején került sor és potom hat órán át tartott. – Szerelni, szerelőt hívni, utánajárni, ha valami nem stimmelt az adóbevallással… Persze éreztem én, hogy valami nem kerek ebben az egészben. Például, amikor az egyetem alatt anya nem hagyta, hogy albérletbe költözzek a barátaimmal. Aztán pedig, amikor lelkileg zsarolt, hogy ne menjek Erasmusra… A szokásos szöveggel: „Bezzeg, ha már nem leszek, akkor majd bánni fogod, blabla…!” A sors tragédiája, hogy egy évvel később tényleg felfedeztek nála egy a daganatot…

– Ó! És sikerült meggyógyítani?

– Nem. Már végstádiumban volt. Tudod, makacs nő volt, hat lóval sem lehetett elrángatni egy rendes onkológushoz. Pedig hónapokon át győzködtem, az összes ismerősömet megmozgattam, hogy megszerezzem a legjobb szakembereket neki, de mire eljutott oda…

Lemondón sóhajtott, de aztán rám sandított.

– Furcsa, hogy nem érzek zavart, amikor a terápiás dolgaimról beszélek veled.

– Furcsa, de én sem – nevettem –, valahogy… tök természetes.

És ez igaz is volt. Talán akkor és ott a hajón neki is az első randink jutott eszébe, mert megszorította a kezem, és azt mondta:

– Jó, hogy vagy, Lau. És hogy ezeket mindig meg tudtam beszélni veled.

Én válaszként visszaszorítottam a kezét, majd tovább bámultuk azt a néhány csillagot az égen.

– Amúgy ez még mindig elég fura – böktem ki végül.

– Micsoda?

– Hogy az exed felhív azért, hogy közölje, van valakije.

– Mi? Ja, nem! Az előbb csak vicceltem. Olvasott rólunk, mármint a Termeldéről, és kérdezte, vállalunk-e szállodáknak is szállítást. Persze mondtam, hogy csak magánszemélyekkel dolgozunk.

– És mi köze van neki a szállodákhoz?

– A pasija valami wellness-szállót vezet itthon.

– Látod, mondtam, hogy csak azért hívott, hogy ezt az orrod alá dörgölje. Szerintem az is lehet, kamu az egész.

– Nem hiszem. Már úgy értem, a szálloda tényleg létezik. Én is voltam benne.

– Te? – nyílt nagyra a szemem. – Hogy kerültél te egy wellness-szállodába? Azt hittem, utálod az ilyesmit.

– A múlt hónapban voltam ott. Egy Tinder-randim ráncigált el magával.

– Nocsak! – hökkentem meg. – Megint pörgeted.

– Áh! – legyintett. – Ez vagy két hónapja volt. Az egyik haveromnak akartam kedvet csinálni hozzá, neki mutattam meg a sajátomat. Aztán benne ragadtam, de azután a hétvége után le is töröltem megint, mint a szél.

– Ennyire rossz volt? – kuncogtam.

– Borzasztó! Pedig eleinte tök érdekesnek tűnt a csajszi. De mire leértünk vidékre, kifogyott az összes témájából. Onnantól kezdve én beszéltem, hogy hátha kicsalogatok belőle valamiféle saját gondolatot vagy véleményt, de eh…! Mármint nem akarok szemét lenni, de alig vártam, hogy hazaérjünk.

– Ajjaj!

– Jó, ne is mondd. Én sem vagyok egyszerű eset.

– Mondjuk úgy, magasan van nálad a léc, ha nőkről van szó.

– Ezt nem tagadom.

Azzal rám kacsintott, majd elmosolyodott azzal a Gerard Buttler-szerű kifejezésével, amitől cuki gödrök támadtak az arcán, még cukibbak, mint az a bizonyos gödröcske ott az álla közepén, amitől az egyébként jóképű arca inkább karakteres lett, mint szépfiús. Felém nyújtotta a kezét, és én megfogtam azt, hogy így bámuljuk tovább a csillagokat…

Ezen a ponton, azt hiszem, némi magyarázattal tartozom. Amikor elkezdtem írni történetemnek ezen részét, tudtam, hogy jóval több szó lesz benne a szerelemről, férfiakról, nőkről és kapcsolatokról, mint korábban. Viszont nem lesznek benne tündérmesék. Úgyhogy, aki arra számított, hogy Lóránttal első látásra egymásba szerettünk, rózsaszínfelhős összeborulással, ásóval, kapával és nagyharanggal és éltek-amíg-meg-nem-haltakkal, hát, azt ki kell ábrándítanom. Ilyen ugyanis nincs. Nincsennek tündérmesék, kedves lányok és asszonyok, akikhez egyszer valamiféle véletlen folytán eljutnak majd a szavaim. Ami van, az olyan embereknek a találkozása, akik úgy nagyjából kompatibilisek egymással. Értsd: ugyanúgy gondolkodnak a fontos kérdésekben. Jó, persze…! Mik a fontos kérdések? Például, hogy akarnak-e gyereket, és ha igen, hányat? A gyereknevelés az anya dolga vagy közös feladat? Inkább éljünk a mának vagy spóroljunk öregségünkre? Biztos, fix otthon, vagy minél többfelé élni és járni a világban? Kinek mi számít megcsalásnak? Szexelni, flörtölni, együtt kávézni? Vagy már a másik nem egy tagjára vetett pillantást is kerülni kell? Ha valami gond, probléma merül fel, keressünk valamit, amivel elterelhetjük a figyelmünket vagy gyűrjük fel az ingujjat és ássunk le a gyökeréig? Dolga-e az embernek, hogy létezésének valami magasabb célt találjon vagy az a lényeg, hogy minél több röpke örömforrást élvezzen ki itt, a Földön? Fontos az érzelmeket gyakran kifejezni vagy elég, ha tudjuk, azok ott vannak a másik emberben? És még folytathatnám… Lássuk be, ha csak ezekre a kérdésekre nem ad két ember nagyjából azonos választ, akkor az együttélésük igencsak megkeserítheti a mindennapjaikat. Tudják, az évek alatt elég sok spirituális emberrel és közösséggel találkoztam, és az egyik téveszme, ami – legalábbis szerintem – igen gyakran felüti köreikben a fejét az az, hogy minden embert ugyanúgy lehet szeretni és mindenkivel ugyanolyan boldogan lehet élni, ennek akadálya pedig csak a fejünkben létezik.

Szerintem ez nem igaz – legalábbis addig nem, amíg ezzel az esendő emberi testtel és pszichével születünk. Bizonyos pontokon igenis lényeges, hogy az emberek kompatibilisek legyenek egymással. És nagyon gyorsan le kéne számolni azzal a téves elképzeléssel, hogy a nem kompatibilist kompatibilissé lehet tenni. Azaz, hogy az embereket meg lehet változtatni.

És itt jön a lényeg! Mi, Lóránttal minden lényeges szempontból kompatibilisek voltunk egymással – ennek ellenére mégsem borultunk egymás nyakába megismerkedésünk után. És erre mindkettőnknek jó oka volt. Én egyrészt ott álltam a Marcellel folytatott viszonyomból frissen szerzett égési sérüléseimmel, Lóránt pedig épp a válási procedúrába készült fejest ugrani. És noha már jó egy éve egyedül élt, még bőven volt mit dolgoznia a házassága lezárásán és önmagán is. Ugyanakkor nyilvánvaló volt, milyen sok minden közös bennünk. Ő elvált, nekem volt egy felbontott eljegyzésem. Néhány évvel korábban mindketten alapjaiban kérdőjeleztük meg az addig élt életünket és úgy általában mindent, amit az életről gondoltunk. Emellett imádtunk utazni, új embereket és tájakat felfedezni, és úgy egyáltalán: elég hasonló dolgokon mentünk keresztül és a legfontosabb kérdésekben ugyanúgy gondolkodtunk. És miután ezt felfedeztük, könnyen kitalálható, hogy össze is jöttünk. Úgy értem, lefeküdtünk egymással, ami isteni volt, és persze csináltunk mást is. Vacsizni jártunk, néha koncertekre, vagy voltunk egyszer kirándulni is… De mégsem voltunk egy pár.

Egy pár… Ez is olyan fura. Persze, nő és férfi, jin és jang, a polaritás két oldala, akik épp ezért tudnak egymás legjobb tükrei és tanítói lenni. Ez az, ami szerintem – és nem mellesleg Lóci szerint is – sarkallja arra a két nem tagjait, hogy folyton egymás felé konvergáljanak. Nem pedig valami társadalmi, morális, vallási vagy egyéb parancs, aminek az eredetét nem is ismerjük, mindössze tudjuk, hogy van, és ami előírja, hogy az embereknek párosával kell rendeződniük, és akik ezt nem teszik meg, azok valamiről lemaradnak, valamiből kimaradnak vagy úgy általában kudarcba fullad az életük.

De hogy ne kalandozzak el, annak oka, hogy Lócival mi nem lettünk rögtön „egy pár”, mint már említettem, az volt, hogy még bőven volt dolgunk magunkkal. És ami még pluszban engem illet: Franciaországból hazatérve tisztán láttam, hogy bőven eljött az ideje annak, hogy magammal foglalkozzam és megpróbáljam magamat megismerni. Még ha közhelyesen hangzik is. És ez nem megy, ha közben van valakid.

Annak idején talán Esztinek is ezt próbáltam megmagyarázni. Ha van valakid, akkor annak a másik embernek az örömével és érdekeivel kezdesz foglalkozni, amivel semmi baj, ha te magad egyébként ismered a saját örömeidet és képes vagy védeni a saját érdekeidet. Azaz vannak egészséges énhatáraid. De ha még azelőtt kezdenél „mi”-ben gondolkodni, hogy tudnád, hol kezdődik és végződik az „én”, abból általában semmi jó nem sül ki – ezt a magam bőrén is megtapasztaltam. És akkor éreztem, hogy ez a bennem szunnyadó „én” újra követelni kezdi azt, amit annak idején, még India és Franciaország között, megkapott: a feltétel nélküli és korlátlan figyelmet. És erre persze rá lehet sütni, hogy ez „elköteleződésre való képtelenség”, „léhaság”, „szabadosság”, „könnyebbik út”, vagy pláne „felelőtlenség”… Hogy csak néhányat említsek azokból a jelzőkből, amiket a társadalom szívesen aggat azokra, akik úgy gondolkodnak, mint Lóci meg én. De szerintem azt beismerni, hogy adott helyen és időben nem tudunk felelősséget vállalni valaki másért, és ezt őszintén megvallani a másiknak… Nos, szerintem ez az igazán felelős cselekedet.

Arról nem is beszélve, hogy mi rengeteget beszélgettünk. Olyan dolgokat mondtam el neki és ő nekem – hiába, azért Lóci férfi volt, a pánikrohamokról, meghasonlásról, terápiás folyamatokról nehezen tudott megnyílni a haverjai előtt sörözés közben –, amit másnak soha. Így aztán ez nem csak valami barátság extrákkal dolog lett köztünk. Hiszen mélyebben ismertük meg egymást, mint általában két barát teszi, és hathatósabban támogattuk egymást, mint gyakran a házasok szokták. Egyszer, amikor valamiért azon viccelődtünk, hogy valami „definíciót” csak kéne adnunk ennek a dolognak kettőnk közt, Lóci a következőt mondta: „Mi ott vagyunk egymásnak”… És ez foglalja legjobban össze akkori kapcsolatunk természetét. Ott voltunk egymásnak jóban, rosszban, akkor is, ha egy jó sztorit akartunk valakinek elmesélni, akkor is, ha lelkifröccsre, vigaszra volt szükségünk. És közben megmaradtunk önmagunknak is.

Akkoriban már jó másfél éve tartott ily módon ez a dolog közöttünk. És amiért az az este különleges szerepet tölt be a történetünkben, az az a momentum, ami ezután következett.

Jó ideje néztük már így szótlanul, egymás kezét fogva a csillagokat, amikor odafordultam Lócihoz. Elnéztem őt, és valami kellemes, meleg érzéssel töltött el a tudat, hogy ő ott van nekem, ott van az életemben. Ez a melegség bizsergéssé alakult, és akkor megint megtörtént velem az, amit párszor már megtapasztaltam életemben. Például, amikor megcsókoltam Bencét, amikor azt mondtam Marcelnek, vele maradok Sanaryban. Amikor azt éreztem, hogy ami történik, az annyira természetes és helyénvaló, hogy nem is tudnék máshogyan cselekedni. Így aztán hagytam, hogy kibukjon belőlem a kérdés:

– Figyu! Lenne kedved lejönni velem a hétvégén a Balatonra?