A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Pieces of Us (Confessions of the Heart #3), 2019

Fordította

FARKAS SYLVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Nem engedlek-sorozat 1–3., 2019

Szívdöglesztők 1–3., 2020

Összhang 1–4., 2021–2022

A szív vallomása (Összetört szívek 1.), 2022

A szív törvénye (Összetört szívek 2.), 2022

Copyright © 2019. PIECES OF US by A.L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Sylvia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Kiss Erzsébet Janka

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-47-0

1.

Mack

Volt már olyan érzésed, hogy csőbe húztak? Hogy összecsapnak a fejed felett a hullámok? Hogy teljesen kilátástalan helyzetbe kerültél?

Sokáig talán fel sem tűnik, hogy nyakig ér a szar, míg aztán hirtelen azt veszed észre, hogy mindjárt bele is fulladsz. Amikor hirtelen szembesülsz mindennel, olyan, mintha vaslapáttal vernének pofán. Csapdába csaltak!

Vagy lehet, hogy ezt az utat végig kell járnom? Ez van megírva?

Ott álltam, és fogalmam sem volt, mibe is csöppentem.

Kinyújtottam a kezem, és levettem a polcról egy extra nagy csomagot.

– Megvan! Egy csomag újszülötteknek való pelenka. Küldetés teljesítve! És még azt mondtad, hogy semmire sem vagyok jó! – szóltam bele kötekedve a telefonba, amit a vállammal próbáltam a fülemhez szorítani.

Nincs is menőbb a pelenkavásárlásnál! Egy igazi férfi ezt is tudja! Segítenem kellett, a haveromnak szüksége volt rám.

A legjobb barátom, Ian kért tőlem sürgősen segítséget, én pedig elhajítottam mindent, és már futottam is.

Naná! Valaki esetleg másra számítana tőlem?

Olyan sokszor segített Ian is nekem, hogy összeszámolni sem tudnám. Legalább annyiszor, ahányszor én is neki.

Nem strigulázzuk. Nem számoljuk. Nem fontos.

Amikor az egyikünknek szüksége van valamire, a másik kérdés nélkül ugrik.

Persze ez a mostani feladat sokkal tisztább dolog volt, mint jó néhány mocskos ügy, amibe régen belekeveredtünk. Most már patyolat tiszta mindkét kezem, a kétes ügyekkel egyszer és mindenkorra felhagytam.

Ian megkönnyebbülten felsóhajtott, bár alig hallottam az újszülött sírásától.

– Hú, köszi, haver! Visszaszívom! Biztos megbánom majd, hogy ilyet mondok, de per pillanat te vagy az isten. Azonnal gyere, amilyen gyorsan csak tudsz! Grace nemsokára itthon lesz, pontosabban… – szinte láttam magam előtt, ahogy az órára néz. – Basszus! Egy órám sincs! – suttogta rémülten. – Nem cseszhetem el! Márpedig most pont úgy néz ki, mintha erre tartanék! Kész katasztrófa, ami itt van!

Próbált halkan beszélni, hogy ne hallják a gyerekek.

Ian talán el sem hinné, de véleményem szerint ez a seggfej megérdemelné az Év Apukája díjat. És ezt teljesen komolyan mondom, minden gúny nélkül.

Tényleg totál őrültek háza van náluk! Igazi káosz! De az a jófajta, amit óvni kell, amiért mindent megtennél, sőt amiért az életedet is odaadnád. Mégis ez a csoda az, ami közben abszolút kikészít és kifektet.

A csávókám egy év alatt lett négy gyerek apja. Ez azért nem semmi! Ehhez tényleg elég tökösnek kell lenni! Büszke is vagyok rá, de tényleg! De ettől persze még beszólok neki, amikor csak lehet.

– Már ne is haragudj, haver, de te kezdtél ki ezzel a dögös csajjal, nem? Teljesen belebolondultál, amikor először megláttad, és nem tudom, ugyan miért, de valami csoda folytán ő is odavan érted, sőt mi több, minden este ágyba bújik veled, szóval ne sajnáltasd magad, jó? – mondtam vigyorogva.

Hatalmas csattanás hallatszott a háttérben. Üvegcsörömpölés és hasadó fa hangja visszhangzott a fülemben. Még én is összerezzentem. Szegény Ian, fogalmam sincs, hogy bírja, de tény, hogy igaza volt, tényleg kész katasztrófa, ami náluk van.

– Ó, a francba! – motyogta Ian halálra váltan a vonal túlsó végén. – Sophie Marie, kicsim! Mit csináltál? – kérdezte elhaló hangon, mint aki vereséget szenvedett.

– Eltöjtem! – hallottam a kicsi remegő hangját. Egyértelmű volt, hogy mindjárt eltörik a mécses is, és így is volt, mert egy másodperccel később már hallottam is, ahogy fülhasogató zokogásban tör ki.

Még csak hároméves, de igazi energiagombóc a kiscsaj. Egy tejfölszőke, angyalarcú istenáldása. Lehetetlen rá haragudni, mert iszonyatosan cuki; csupa mosoly, hatalmas, kék szeme pedig mindig huncutul csillog.

De ugyanígy kiakadni is nagyon tud. Mint most is. Olyan hangosan bömbölt, hogy biztos voltam benne, mindenki hallja körülöttem a boltban.

És persze Collin, a kisbaba megijedt, és ő is hangosabban kezdett sírni. Nagyjából versenyt bőgtek Sophie-val. Valószínűleg ez is a testvéri rivalizálás egy fajtája. Azon versenyeznek, hogy végül kinek a hangjától dől össze a ház.

– Hát el, bizony! Bizony eltörted! – motyogta Ian ijedten. – Na, gyere ide, kicsim! – bátorította a kislányt. – Nincs semmi baj! Semmi baj! Gyere ide, kicsikém! Ne félj! Semmi baj!

Szinte láttam, ahogy épp megpróbálja magához ölelni a síró kislányt, miközben a másik karjában ott bömböl a saját, icipici kisfia.

Az Év Apukája díj várományosa, mondtam!

Csak meg ne hallja Jace, a testvére. Nincs kedvencem, nem erről van szó. Ő is csodás apa. Csak itt négy gyerek van, amott meg kettő. Egyszerű matek az egész, bár az a kettő sokszor felért ezzel a néggyel.

Összerezzentem, majd gyorsan elindultam a kasszák felé. Mert azért valljuk be, a csávó tényleg nagyon nagy szarban van! Ugyan Grace-t ismerve nincs mitől félnie, neki az a fontos, hogy Ian szíve a helyén van, de a barátom már nagyon a végét járta. Nem sok hiányzott, hogy ő is sírva fakadjon. Sietnem kellett, hogy mihamarabb odavonszoljam a seggem.

– Megyek, amilyen gyorsan csak tudok! – mondtam gyorsan a telefonba. – Körülbelül tíz perc.

– Tíz? Ne szórakozz velem, baszki! A katasztrófaelhárítókra lenne szükségem. Igazi vészhelyzet van! – hadarta, de szinte láttam magam előtt a szája szegletében megbújó vigyort.

– Biztos elbírsz a szituval! Nagy levegő, számolj el tízig, és mindjárt ott vagyok. Hová tűnt az a kőkemény ügyvéd, aki régen voltál? – kérdeztem ugratva.

A gyerekek még mindig sírtak, bár a hangerő mintha csitult volna, talán egy decibellel csendesebbek lettek. Valamit csak jól csinált Ian.

– Uhhh, az a seggfej elvesztette az állását, miután kizárták a kamarából, aztán megnősült, és lett egy csomó gyereke. És ezzel nagyjából kasztráltatta is magát – mondta keservesen.

– És engem hívsz, hogy mentselek meg? Biztonságosabb vizekre vágysz?

Ami leginkább azt jelentené, hogy menjünk el a Monty’s bárba, és igyuk le magunkat a sárga földig. Persze mióta Ian elköltözött Charlestonból vissza, Broadshire Rimbe, a piálós éjszakák is egyre ritkábbak lettek.

– Nem, öregem! A világ összes kincséért sem cserélném el azt, ami itt van! – mondta nevetve, gyengéd hangon.

Elöntötte a mellkasom a melegség. Ian régen a két végéről égette a gyertyát. Minden éjjel a bárokban lógott. Most végre igazán szép élete van.

Persze nem esett az ölébe. A csávó nehéz utat járt be, nagyot bukott, elesett, összetört, és pont Grace lába előtt hullott teljesen darabjaira. De Grace volt az, akire szüksége volt, aki kellett neki, akit mindig is keresett, még ha ő maga ezt nem is volt hajlandó elismerni. Grace-nek köszönhetően Ian összeszedte magát, teljes ember lett belőle, és az összetört szíve is begyógyult.

Ezt meg akartam élni mindenképp. Látni akartam, hogy Ian és a testvére, Jace, mindazon szörnyűség után, ami gyermekkorunkban kijutott nekünk, végre megtalálják az örömet az életben, és igazán boldogok lesznek.

Kész csoda egyébként, hogy annyi szar után még mind itt vagyunk.

Lehet, hogy azért, mert a sulis éveinken tűnődtem, vagy mert éppen Broadshire Rimben vettem pelenkát, de abban a pillanatban, ahogy felelevenítettem, megrohantak az emlékek.

Mindaz a sok-sok kegyetlen és rossz dolog, amit elszenvedtünk, minden nyomasztó emlék felszínre tört.

De ami megtörtént, megtörtént.

A saját döntéseimért csakis én vagyok a felelős. A magam útját jártam, amelyet előre kitapostak nekem. És végigmentem rajta, bár nem igazán akartam. De ez volt az én utam, és most itt a jelvény a zsebemben, az oldaltokban pedig ott lapult a fegyverem.

Megremegtem. Igyekeztem lerázni magamról a rossz érzéseket, és még egy mosolyt is az arcomra erőltettem.

– Tarts ki, haver! Jövök!

Kinyomtam a telefont, a zsebembe csúsztattam, és már nyúltam is a tárcámért.

Csak egyetlen vevő állt előttem, egy nő, aki épp a futószalagra pakolt néhány holmit a kosarából.

Nem is nagyon figyeltem oda rá, de valami miatt ismét ránéztem. A tekintetem a pénztárcámról az előttem álló nőre siklott.

Hirtelen megugrott a pulzusom, és valahogy meginogtam.

De ez még bizonyára mind a múlt emlékeinek a hatása miatt volt, még mindig ott kísértettek az érzékeimben. Egyszer csak hopp, elkap a rossz érzés, pedig az imént még semmi bajod nem volt. Ezért nem jó, ha nem tartod kézben a múltad. Muszáj kontrollálni, sosem szabad elengedni a gyeplőt. Különben eszedbe jut mindaz, amit elvesztettél, és ami már sosem lesz a tiéd.

A nő kirámolt a kosarából: pár doboz gabonapehely, alma, narancs és banán. Kissé mintha elbizonytalanodott volna, mielőtt a futószalagra tette a rúzst is. Megvegye, ne vegye? Talán a színe, az ára miatt, vagy mert talán nincs is rá szüksége? Lehet, hogy csak egyszerűen ilyen kedve volt, és megkérdőjelezett mindent.

Akárcsak én.

Kiszáradt a szám, és a fejem… kissé szédültem. Valamiért elkapott a vágy, hogy a védelmembe vegyem az előttem álló nőt, de olyan erősen tört rám, hogy teljesen magával sodort.

Háttal állt nekem, de alaposan végigmértem, a feje búbjától a cipőjéig. Szerettem volna megérteni, mi ütött belém. Hogy mitől volt olyan érzésem, mintha ismerném. Igyekeztem megmagyarázni magamnak a lehetetlent.

Le sem bírtam róla venni a tekintetem.

A haja könnyed hullámokban omlott a hátára. Szőkésbarna volt, az a szép, bronzosan csillogó fajta.

Alacsony volt, de fekete magassarkú volt rajta, fekete szoknya és fehér blúz. Szépen fel volt öltözve, de valahogy mégis ziláltnak tűnt.

Talán ideges volt, és ezt éreztem rajta.

Túl vékony, túl törékeny, túl sebezhető.

Elhatalmasodott rajtam az előbbi érzés, és a torkomban azonnal meg is jelent egy hatalmas gombóc. Megpróbáltam lenyelni. Eltüntetni. Mint ezt a nyomorult, idióta érzést. Nem, ez nem lehet… ki van zárva.

Ekkor oldalra fordult, és megláttam a profilját. A szívem azonnal kétszeres erővel kezdett verni, én pedig alig kaptam levegőt az elém táruló látványtól.

Hirtelen izzadni kezdett a tenyerem, és elöntött a vágy. De úgy rendesen.

Mint ahogy régen.

És tessék… kontrollálatlanul zuhantam, vagy ha úgy tetszik, kiló hússzal döngettem előre, és ugye ilyenkor a becsapódás elkerülhetetlen.

Izzy Lane állt előttem. Ott állt tőlem háromlépésnyire!

A halálosan veszélyes csaj. Soha, soha nem tudtam higgadtan ránézni. Akartam őt. Mindig is akartam.

Felejthetetlen, aki egy életen át elkísér. Aki éjjelente ébren tart, aki miatt olyasmikről álmodoztam, amelyek soha az életben nem fognak megvalósulni.

Kurvára szexi! Kibaszottul az!

Az a fajta szexi nő, akit minden porcikádban érzel. Bekúszik a bőröd alá, a csontod velejéig hatol, és benned marad. Az a nő, akire mindig vágysz, de akit szeretnél is épp ezért elkerülni.

Kemény lecke volt, és én megtanultam.

De most mégis ott álltam, hápogva, mint egy idióta, miközben minden egyes sejtemmel éreztem őt, kívántam, a testem mintha hazatalált volna.

Nyilván megérezte, hogy bámulom, ezért felém fordult.

Megdermedt körülöttem a világ.

Az a mogyoróbarna tekintet! Csak a szembogara pereme volt zöld, a többi mind csodás barna. Teljesen magával ragadt, belezuhantam, elvesztem.

Mindig is olyan érzést keltett bennem, mintha egy tündérmeséből csöppent volna ide. Mintha a fantázia szüleménye lenne, miközben ő is a saját világa megteremtésén fáradozott. Neki köszönhetően az én lelkem is szárnyra kapott.

Az arca… szögletes áll, hangsúlyos arccsont, sápadt bőr, amiből szinte kiugrani látszott a csodásan telt, rózsaszín ajka.

Az a fajta szépség volt, akiről nem tudod levenni a szemed, akiről az istennek sem tudod elfordítani a tekinteted, és még az is megfordul a fejedben, hogy ha elég sokáig bámulod, akkor talán kiderül, hogy egyáltalán valóságos-e.

Megbotlott, gyorsan előrenyúlt, hogy megtámaszkodjon a futószalag szélében. Azt hittem, ott helyben fenékre ül.

És én ott voltam, és csak bámultam.

Gyökeret eresztve, rezzenéstelenül.

Mi a francot keres itt?

Bánat és mohóság feszült egymásnak a mellkasomban. Minden csak rosszabb lett, amikor levegőt vettem. Istenemre esküszöm, éreztem az ízét a nyelvemen, felbuzgott a véremben, amikor halkan felsikkantva rám nézett.

Vágy és gyűlölet, mindez illatos jázminfelhőbe csomagolva.

Édes és részegítő.

– Maxon – bukott ki belőle a nevem, láthatóan meggondolatlanul.

Hatalmasat pislogtam. Vártam, hogy felébredjek ebből a varázslatos mozdulatlanságból, amibe beledermedtem. De a lágy hangja csak rátett egy lapáttal. Teljesen beködösödött az elmém.

A hangja visszarepített a múltba, és előhozott mindent, amit igyekeztem elfelejteni.

Maxon.

Senki sem hívott így évek óta. Pontosabban tizenhárom éve.

Végigsimítottam az arcomon, hátha mégiscsak hallucinálok.

– Izzy? – kérdeztem.

Ahogy kimondtam a nevét, mintha felébredt volna abból a transzállapotból, amibe ő is beleesett. Megremegett az álla, a szája óvatos mosolyra húzódott.

– Helló! – mondta óvatosan, és visszafordult a bevásárlása felé, amit a pénztáros éppen elkezdett lehúzogatni.

Ennyi.

De mi mást várhattam volna?

Ismét végigdörzsöltem az arcom, miközben ide-oda cikáztak a gondolataim. Mit csináljak? Mit tegyek? A testem ugyanakkor önálló életre kelt, tettem egy lépést előre. Magához vonzott, aki előttem állt, én pedig teljesen elveszve éreztem magam.

– Visszajöttél? – kérdeztem, szinte nyersen.

Mindig is csodálkoztam, hogy ennyi év alatt sosem látogatott haza. Pedig én vártam. Számítottam rá. Fel is készültem a találkozásra.

Lassan felém fordult.

Szinte arcon csapott a belőle áradó forróság. Olyan intenzív energia volt, hogy hirtelenjében nehezebben kaptam levegőt.

Mint két mágnes. Olyanok voltunk.

Teljes csend volt körülöttünk, csak a bevásárlása pittyegett, ahogy a pénztáros lehúzta a vonalkódokat az érzékelőn. Na, meg a vérem dörömbölt a fülemben. Olyan hangosan hallottam a saját szívverésem, olyan erővel vert, hogy nem csodálkoztam volna, ha ő is meghallja.

– Egyelőre, igen. Még nem tudom, meddig maradok – válaszolta csendesen.

Szinte elfacsarodott a szívem, ahogy ott állt, mintha már a puszta látványom is elég lenne ahhoz, hogy elsírja magát. Hatalmas szeme könnybe lábadt, az ajka megremegett.

Ó, bassza meg! Legszívesebben megsimogattam volna! De jó lett volna elsimogatni a keserűség jeleit, amelyek megjelentek csodaszép arcán! Szerettem volna elmondani neki, hogy sajnálom, és ha lehetne, minden szörnyűséget semmissé tennék. Mindent, amivel megbántottam.

Bár semmin sem változtatna, nem?

Én mégiscsak ugyanaz az ember volnék.

A földre nézett, majd vissza rám. És ismét láttam, amint a fájdalomtól megvonaglik az arca. Bár ezúttal talán enyhébben.

– Van egy gyereked – jelentette ki végül némi fájdalommal, de szinte vágyakozva.

– Hogy mi? – futott fel a szemöldököm a homlokomra.

Mi van?

Eltartott pár másodpercig, mire rájöttem, hogy a pelenkáról beszél, amit Ian kért tőlem.

Legszívesebben a hátam mögé rejtettem volna, vagy valami hasonló baromságot csináltam volna. Mintha ugyan számítana, mit gondol, mintha fontos lehetne neki, hogy van-e gyerekem vagy sem.

Mégis, kapkodva magyarázkodni kezdtem.

– Ezek nem… nem nekem veszem, nem…

Dadogtam, mint egy idióta.

A nagy, menő nyomozó, aki egy pillanat alatt ilyen béna lett egy csinos arcnak hála.

De ez az arc volt az egyetlen, amely valaha is jelentett számomra valamit.

Megrázta a fejét, mintha igyekezett volna egy kis mosolyt csalni az arcára, hogy eltakarja a szomorúságot, amely miatt nem ragyogott benne úgy a fény, ahogy azelőtt.

– Nem kell magyarázkodnod, semmi közöm hozzá – szólt végül.

Megpróbáltam lenyelni a bizonytalanságomat, hogy azért mégis elmagyarázzam, és esetleg egy kicsit tovább ott tartóztassam.

– Úgy értettem, hogy nem a saját gyerekemnek veszem… hanem Ian fiának.

Ismét magára erőltetett egy mosolyt. Tuti, hogy nem igazi mosoly volt, csak szeretett volna úgy tenni, mintha minden teljesen rendben volna, mikor pedig nyilvánvaló volt, hogy nem így van.

– Semmi közöm az életedhez. Ne haragudj, hogy rákérdeztem, csak… én… – összeráncolta a szemöldökét, láthatóan jól megrágta, mit mondjon. Végül megrázta a fejét. – Egyszerűen csak meglepett, hogy ennyi év után összefutottunk. Váratlanul ért.

Közelebb léptem hozzá. Ösztönösen. Vissza sem bírtam volna fogni magam. De lehet, hogy nem is akartam.

– Pedig lehet, hogy épp ezt kellene tenned. Kérdezni.

Persze az más tészta, hogy én mit válaszolnék.

– Nem hinném, hogy jó ötlet – fintorgott.

– Elnézést! – emelte fel a hangját irritáltan a pénztáros, mi pedig ijedten összerezzentünk. Nyilván nem tetszett neki, hogy magunkba feledkezve tudomást sem veszünk róla.

– Jaj, ne haragudjon! – motyogta Izzy.

Szinte éreztem, hogy milyen nehezen fordul el tőlem, amint a kicsi táskájával odalépett a kártyaterminálhoz.

– Huszonhét dollár harminckettő lesz.

Izzy remegő kézzel igyekezett kivenni a bankkártyáját a tárcából, majd szinte kínlódva állt ott, láthatóan arra várva, hogy végre szabaduljon, és mehessen, miközben én azon agyaltam, hogyan engedjem el.

Még pár perc kellene. Csak hogy megtudjam, jól van-e.

Mi lett vele.

Boldog-e.

– Kártya elutasítva! – mondta a pénztáros, kiszakítva a gondolataimból. A kis pöcs felé fordultam, aki úgy bámult Izzyre, mintha valami kapitális bűnt követett volna el.

Rápillantottam, méghozzá pont abban a pillanatban, amikor lehunyta a szemét. Mintha tudta volna, hogy így lesz, csak remélte volna, hogy talán mégsem.

– Ó, azt hiszem, rossz kártyát hoztam magammal – dadogta zavartan.

Belenyúlt a papírzacskóba, kivette belőle a rúzst.

– Ezt szeretném visszaadni. Kérem, vonja le – mondta elmélyülő hangon, nyilvánvalóan nagyon kínosan érezte magát.

Egy egészen apró pillanatra rám nézett. Mintha azt remélné, hogy nem vettem észre az egészből semmit.

A kasszás a szemét forgatta.

A kis rohadék!

Legszívesebben megragadtam volna a nyakánál fogva. Ő talán zsákban viszi haza a pénzt?

Alig bírtam visszafogni magam, hogy ne szólaljak meg.

A mellkasom szinte morajlott a felindultságtól.

– Huszonkettő kilencven – mondta a kis pöcs.

Izzy már azelőtt összerezzent, hogy a pénztáros kibökte volna, hogy a kártyát ismét elutasították.

Láthatóan magába roskadt. Nem lehetett nem észrevenni, mennyire kiakadt ezen. Valószínűleg legszívesebben a föld alá süllyedt volna.

– Tegye vissza a rúzst a csomagba, majd én kifizetem – mondtam a fickónak, odanyújtva a kártyám.

Izzy szélsebesen felém fordult.

– Nincs szükségem könyöradományra!

Fájdalom és dac remegett a hangjában. Ugyanezt láttam az arcán is.

Megráztam a fejem. Fogalmam sem volt, milyen helyzetbe kerülhetett, de nem tetszett. Egyáltalán nem.

– Nem könyöradomány. Csak segítenék egy régi barátnak.

Barát.

Ez sértésnek is elment volna, de bármi más csak rosszabb lett volna.

– Hiszen otthon felejtetted a kártyád, nem? – mondtam kiutat kínálva neki.

– Maxon, kérlek…

Megfogtam és megszorítottam a kezét. Csak hogy érezze, nem nagy ügy, de tényleg.

Hogy ez a legkevesebb, amit tehetek érte.

De ezt sem kellett volna. Nagy hiba volt. Az érintéstől ugyanis fellobbantak a lángok.

Olyan tüzes, lobogó lángok, hogy majd elemésztettek ott helyben.

Ez a vágy!

Minden kibukott belőlem, amit igyekeztem elfojtani.

Elkaptam a kezem. Tényleg mintha megégettem volna.

Izzy láthatóan épp olyan állapotban volt, mint én.

Megdermedt, remegve vette a levegőt.

A kasszás elvette a kártyám, lehúzta, visszaadta, mindezt, mielőtt Izzy ellenkezhetett volna.

– Köszönöm – suttogta halkan, majd az ajtó felé indult.

Legszívesebben utána kiáltottam volna, hogy várjon, hogy adjon már nekem öt tetves percet az életéből.

De Ian is várt. Számított rám. Nem hagyhattam cserben.

Nehezen, de maradtam, és kifizettem a pelenkát, közben egyre az ajtó felé tekintgettem. Folyamatosan káromkodtam, persze csak halkan, magam elé.

Amint a kis pöcs odanyújtotta a blokkot, már rohantam is.

Átsuhantam két idősebb hölgy között, akik komótosan tolták a kocsijukat, majd szinte felborítottam a bolti rakodókat, szóval úgy viselkedtem, mint egy őrült.

Már majdnem elröhögtem magam kínomban. Hiszen az egész életem egy akadálypálya! Mindig így volt. Folyamatosan elém került egy-egy újabb. Végeláthatatlanul.

Izzyt kivéve.

Neki köszönhettem, hogy úgy éreztem, élek, hogy többre is képes vagyok, hogy jobbat érdemlek. A mindenem volt.

Olyannak látott, amilyennek senki más.

Ő volt nekem a kezdet. De egyben a véget is ő jelentette.

Ő volt az ütközési pont, ha úgy tetszik.

Ki voltam, és ki lettem?

Mire kijutottam a boltból, már nem láttam sehol. Végigpásztáztam a parkolót, de csak egy öreg, ütött-kopott autó gurult kifelé a túlsó végében. Nyöszörgött, recsegett, a kipufogóból áradt a bodor füst.

Nem is láttam tőle semmit, nem tudtam kivenni a rendszámot sem.

Mindenesetre Izzy eltűnt, mielőtt egyáltalán felfoghattam volna, hogy ismét előkerült.

Eltűnt. Ahogy régen is.

2.

Izzy

Ha bármi lehetnél nagykorodban, mi szeretnél lenni?

Megkockáztatom, hogy ez egy olyan kérdés, amit előbb vagy utóbb valószínűleg minden szülő feltesz a gyermekének. Az én szüleim mindenesetre imádták ezt a témát, számtalanszor megkérdezték tőlem, de persze lehet, hogy csak azért, mert azt remélték, egyszer végre valami mást fogok válaszolni.

A legtöbb gyerek azt mondja, hogy orvos, tanár vagy rocksztár szeretne lenni. Én nem. Viszont a válasz mindig természetesen jött a nyelvemre, magától értetődő volt, hogy mi szeretnék lenni: Maxon Chambers felesége.

Pontosan.

Szánalmas, ugye?

De ez van, ha négyévesen beleszeretsz a szomszéd rosszcsontba.

Ez a fiú egyszerre volt képes ellágyítani, és ugyanakkor darabjaira tépni a szívemet.

Mégis beleszerettem. Azt gondoltam, ez így rendeltetett. Hogy majd együtt legyőzünk mindent és mindenkit, kiegészítjük egymást, és együtt leszünk erősek. Persze, ha együtt maradtunk volna.

Nos, én pontosan ezen voltam.

Éveken át követtem mindenhová, mint valami levakarhatatlan kórság, vagy mint egy hűséges kutya, imádkozva, hogy egy nap talán észrevesz.

Hihetetlen történetek pattantak ki a fejemből, persze mind őróla szólt, mint például, hogy egyszer csak ráveszem valahogy, hogy a virágos réten, a fák alatt házasodjunk össze. És természetesen elképzelni sem tudtam, hogy ne így legyen majd.

Talán az fájt a legjobban, amikor egyszer megértettem, hogy ezzel az álmodozással csak magamat bolondítom. Olyan után rohanok, olyan álmot kergetek, aminek soha, semmi valóságalapja nem volt. Rá kellett jönnöm, hogy a sors csak amolyan félig megírt, hamis álom.

De egy valami biztos.

Soha nem felejtettem el. Az arcát, a tekintetét… és beletörődtem, hogy nem leszünk együtt, de azért kívántam, hogy legalább ő legyen boldog.

Na és velem mi lett?

Hát az álmaimban az nem szerepelt, hogy harmincévesen egy orvosi rendelőben könyörgök majd munkáért, remélve, hogy senki sem veszi észre a kétségbeesésem és a könnyáztatta arcom. Imádkoztam, hogy végre forduljanak jobbra a dolgaim, vegyen végre jó irányt a sorsom, hiszen életemben nem éreztem még magam ilyen nyomorultul.

Muszáj megkapnom ezt a munkát! Muszáj!

Szükségem van rá.

Ó, istenem, de még mennyire!

Mi sem bizonyítja jobban, mint az elutasított hitelkártyám.

A pánik ott dübörgött a mellkasomban, ott fortyogott a véremben, amikor remegve odaléptem a recepcióspulthoz.

– Jó napot! Isabel Lane vagyok. Fél kettőre jöttem állásinterjúra.

Miközben bemutatkoztam, az arcomra varázsoltam a legszebb mosolyom, de soha életemben nem éreztem még ilyen hamisnak.

Főleg, mivel az ajkamon az a rúzs piroslott, amit az imént fizetett ki Maxon. Mintha maga az ördög lenne… vagy a felszabadítóm? Magam sem tudtam biztosan.

De kegyetlen volt az egész.

Ott volt, hogy kifizesse azt a hülye rúzst, de amikor igazán szükségem lett volna rá, akkor persze nem volt sehol.

– Ó, hello, Isabel! Mehet is! Végig a folyosón, majd a második ajtó jobbra. Már várják!

– Köszönöm! – motyogtam, majd vettem egy nagy levegőt. Reméltem, hogy kellő önbizalmat is sikerül egyúttal magamba szívnom.

– Sok szerencsét! – szólt utánam kedvesen a hölgy.

– Hát, arra szükségem is lesz – válaszoltam.

Remegő lábbal vonultam végig a folyosón, közben a falba támaszkodva merítettem erőt, mert a szívem még mindig hevesen zakatolt. Maxon miatt. A puszta látványa elég volt, hogy kiboruljak.

Magamnak sem szívesen vallottam be, milyen hatással volt rám az érintése. Hirtelen intenzív vágy és melegség öntött el. Csak úgy. A semmiből.

Olyan nagyszerű férfi, hogy hirtelen teljesen ledermedtem, amikor megláttam. Mintha az agyam életre hívta volna a gondolataimat. A vágyaimat.

Lehengerlő és arrogáns. Magabiztos.

Vonzó volt, ahogy keveredett benne mindez, és akkor még nem is említettem a hülye gödröcskéket az arcán, azokkal aztán teljesen levett a lábamról. Veszélyes! Nagyon veszélyes!

Vettem egy mély levegőt, ahogy a második ajtóhoz értem.

Meg tudom csinálni!

Majd később szétesek, de most, most erre kell koncentrálnom! Most ez a legfontosabb!

Bekukkantottam az ajtón. Egy göndör, barna hajú nő ült bent az íróasztal mögött, orrán olvasószemüveggel.

Óvatosan megkocogtattam az ajtót. Azonnal felnézett.

– Jó napot kívánok! Isabel Lane vagyok.

Eltűnődtem, vajon a mosolyom is olyan ingatag-e, mint amilyennek a lábamat éreztem.

– Jöjjön csak, Isabel! – állt fel, majd felém nyújtotta a kezét. – Helen Montoya vagyok, a HR- és irodavezető.

– Örülök, hogy megismerhetem! – feleltem elvékonyodott hangon. Nagyon kerestem az önbizalmam, miközben kezet ráztunk.

Ő majdnem felnevetett.

– Nem kell izgulnia! – nyugtatott meg.

– Ó! – válaszoltam sután, majd elvettem a kezem. Ekkor vettem észre, hogy izzad a tenyerem. Gyorsan beletöröltem a szoknyámba.

Na, szép! Máris sikerült jó benyomást tennem.

A nő viszont kedvesen nevetett.

– Persze, lehet, hogy csak ettől a párás időtől van. Olyan nagy a nedvesség, akár úszva is jöhettem volna a munkába – mondta barátságosan, majd helyet foglalt a székén, és intett, hogy üljek le én is.

Leültem. Közben a szoknyámat igazgattam, és a tenyeremet törölgettem.

– Igen, lehet, hogy a párás idő teszi – válaszoltam –, de azért izgulok is kicsit.

– Nem gond – mondta, majd az önéletrajzomra nézett. – Látom, Idahóban már dolgozott egy fogorvosi rendelőben.

– Igen – vágtam rá, talán túl hevesen.

– És mi volt pontosan a feladata?

– Időpontok és kezelések ütemezése, nyilvántartása, egyeztetése, betegfelvétel, kartonok nyilvántartása, hívások fogadása… tulajdonképpen minden, ami egy ilyen helyen előfordulhat.

– Ó! Nagyon jó!

– De ezeken felül a marketing is az én dolgom volt – tettem hozzá előrehajolva. – Én kezeltem a weboldalt, a grafikát is én csináltam, a reklámokat is. Minden illusztrációval kapcsolatos dolgot.

– Hű, ez igazán nagyszerűen hangzik!

– Köszönöm! Szeretem az irodai munkát, de őszintén szólva nagyon büszke voltam a grafikai dolgaimra.

– Ön igazi művész! – Nem kérdezte, állította, a szívem erre majd kiugrott a helyéből.

– Nos, én… én… – dadogtam. Jesszusom! Mint valami idióta! El ne baltázd! – Nos, azt hiszem, szerettem volna művész lenni – motyogtam.

Na, ez sem volt jobb. Egy állásinterjún arról beszélni, hogy sokkal szívesebben csinálnál valami mást?!

– De ez persze nem jelenti azt, hogy nem végezném el jól az irodai munkát. Ha valamit meg kell csinálnom, akkor maximálisan odateszem magam. Mindent beleadok. Nagyon elhivatott vagyok.

Ms. Montoya ismét elnevette magát, majd levette a szemüvegét, és rám nézett.

– Jól van, Ms. Lane! Értem én, ne aggódjon. Szerintem mindnyájunknak van olyan álma, célja, amit sajnos nem tudott megvalósítani. Nincs ezzel semmi baj.

Elmosolyodtam. Hullámzott a mellkasom, valahogy nehezen uralkodtam az érzéseimen.

– Köszönöm! De tényleg nagyon szeretem az irodai munkát.

– Kedvelem magát – mondta.

Elvörösödtem. Éreztem, ahogy forróság kúszik felfelé a nyakamon, és elborítja az arcom. Nagyszerű!

– Mindig igyekszem megtalálni a közös hangot a munkatársaimmal, szívesen segítek is nekik. És a pácienseknek is. Próbálom megnyugtatni őket, ha nagyon izgulnak a beavatkozás miatt.

– Úgy érti, hogy kedves velük? – kérdezte rám pillantva.

– Próbálok az lenni – válaszoltam.

Kifújta a levegőt, én pedig majdnem felugrottam, és térdre vetettem magam előtte, mert szinte már láttam, ahogy sajnálkozva elutasít.

– Tudna esetleg hétfőn kezdeni? – kérdezte ehelyett. – Tudom, hogy rövid az idő, de nagyon nagy szükségünk lenne magára.

Mégis talpra ugrottam.

– Természetesen!

De miért álltam fel? Mi ütött belém?

Jesszusom.

Gondolkodj már, Izzy!

Előreléptem, és kezet nyújtottam neki.

Elfogadta, jó erősen kezet ráztunk.

– Köszönöm szépen a lehetőséget! Nem fogja megbánni!

– Én is így gondolom.

Elengedtem a kezét, és megkönnyebbülésemben olyan lendülettel tettem mindezt, hogy tőlem jobbra bele is vertem valamibe. Ijedten fordultam arra, és rémülten elkerekedett a szemem, amikor megláttam, hogy egy hatalmas, rózsákkal és liliomokkal teli üvegvázát verek le éppen. Mielőtt elkaphattam volna, az oldalára dőlt, és elárasztott mindent az asztalon, papírokat és mappákat. Minden csupa víz lett.

– Ó, jaj! Nagyon sajnálom! – kiáltottam fel. – Nagyon-nagyon sajnálom!

Ms. Montoya csak nevetett.

– Semmi baj! Nem történt nagy baj, hagyja csak! – mondta, megragadott egy halom törlőpapírt, majd együtt nekiálltunk feltörölgetni.

– Nos, akkor nyugodtan felveheti a feladatkörömbe a takarítást is – mondtam.

Mosolyogva nézett rám.

– Tekintve, hogy én meg a kávémat borítottam ki, amit reggel magammal hoztam, szerintem jól meg fogjuk egymást érteni – nevetett.

– Nagyon hálás vagyok a munkáért!

– Én pedig alig várom, hogy együtt dolgozzunk. Most menjen, fújja ki magát. Pihenjen, nagyon hamar itt a hétfő. Reggel nyolckor itt találkozunk, de ha esetleg tud, bejöhetne hamarabb, hogy elintézzük gyorsan a papírmunkát.

– Nagyszerű, köszönöm szépen!

Ismét megráztam a kezét, de ezúttal a másikkal is megfogtam, megszorítottam, és már léptem is hátrafelé, gyorsan megfordultam, hogy kilépjek az ajtón. De beleütköztem valamibe.

Egy férfi volt az.

Egy férfi, hatalmas mosollyal az arcán.

– Helló, helló! – mondta felém nyúlva, és megragadta a két vállam, hogy el ne essek.

Csak álltam és bámultam.

Erre még jobban elmosolyodott, mire a szívem megugrott, és fura vágtába kezdett.

– Minden rendben? – kérdezte.

Csak bólogatni tudtam, nagyon kínosan éreztem magam, hogy ennyire zavarba jöttem. Ráadásul soha senki nem volt rám ilyen hatással, csakis kizárólag Maxon Chambers.

– Dr. Nelson vagyok, de mindenki csak Trevornak szólít. Jól hallottam, hogy végre megvan az emberünk?

Ó, nagyszerű!

Pont a főnökömet borítottam le majdnem a lábáról.

– Igen, így van! – mondta Helen. – Hadd mutassalak be neki, ő Isabel Lane.

A doki nem engedett el, csak hátrébb lépett, majd kissé elbiccentette a fejét, és jól szemügyre vett.

Borzasztóan jóképű volt! Nagyon vonzó. Persze nem olyan, mint Maxon Chambers. Ő önmagában külön kategória, ami mások számára elérhetetlen. De ettől a doki még nagyon is vonzó férfi volt. Világosbarna hajú, sötétbarna szemű, nagyon ápolt, csinos férfi.

– Nos, azt kell mondjam, nagyon örülök, hogy megismerhetem. Reméltem, hogy találunk végre valakit, aki átveszi Sandy helyét.

Hátrébb léptem, és kezet nyújtottam neki.

– Én is örülök, hogy megismerhetem. Nagyon remélem, hogy képes leszek betölteni az űrt, amit Sandy hagyott maga után.

Megcsillant a szeme, ahogy ő is kinyújtotta felém a kezét.

– Biztos vagyok benne, hogy tökéletesen választottunk – mondta, és megrázta a kezemet.

Egyikről a másikra néztem.

– Nos, akkor megyek, nem akarok útban lenni. Akkor találkozunk hétfőn! – mondtam, majd kibújtam az ajtón, és el is vörösödtem máris, amikor visszapillantva azt láttam, hogy dr. Nelson engem bámul.