A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Luck of the Devil (Forge Trilogy #2), 2021

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Ördög egyezség (Forge-sorozat 1.), 2022

Copyright © Meghan March 2019

All rights reserved

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Ernyei Bea

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-24-8

A kitartásom és az elszántságom mellett a legnagyobb kincsem a pókerarcom. Soha senkinek nem tartoztam. Soha semmire nem kértem engedélyt.

Aztán beviharzott az életembe Jericho Forge.

A szabadságomat valami sokkal drágábbra cseréltem, bár akkor még nem tudtam, hogy az aduász mindig nála van.

Most viszont túl kell élnem a legkockázatosabb játszmát anélkül, hogy a szívemet is kockára tenném.

De hogy ne szeressek bele Forge-ba? Ahhoz ördögi szerencse kellene.

Az Ördögi szerencse a Forge-trilógia második része.

1. fejezet

Forge

Huszonöt évvel ezelőtt

Sérült karom élettelenül lógott, én pedig nesztelenül osontam a feltornyozott szállítóládák között, amelyek úgy illeszkedtek egymásra, mint a legókockák, amiket hatéves koromban kértem a Télapótól. Kár volt. Ruben bácsikám elolvasta a Télapónak szánt levelemet, és harsányan röhögve elszavalta a kéréseimet.

Csizma, meleg zokni és legó. És kaphatna valamit Ruben bácsikám is, hogy ne bántsa végre Dora nénikémet?

Ruben bácsi röhögése elnémult, és fagyos tekintettel meredt rám a levél végét olvasva. Ez a pillanat járt a fejemben, miközben megpróbáltam elrejtőzni, nehogy észrevegyenek a dokkmunkások.

– Megmutattad bárkinek is ezt a levelet?!

Bátortalanul megráztam a fejemet, de már csattant is a pofon. Megtántorodtam, Ruben bácsi pedig újra megütött, ezúttal ököllel. A padlóra zuhantam.

– Soha semmit nem kapsz, megértetted?! Senkit nem érdekelnek az olyan kölykök, mint te. A világon sem kellene lenned! Senki vagy, mint az a szajha anyád! – Lepillantott a linóleumra csöpögő véremre. Dora néni minden héten felsúrolta a padlót. – Takarítsd fel, mielőtt kiverem a fogaidat is!

A nagybátyám nem először vert meg, de nem is utoljára. Miután Dora nénikémnek minden este ellátta a baját, rajtam is kitöltötte a mérgét.

De ennek már vége.

Dora néni meghalt. Délután volt a temetése, és amint hazaértünk, Ruben máris leitta magát.

Sírt, üvöltött, átkozódott. Aztán kijött, hogy megkeressen. A fészerbe bújtam előle. Már tizennégy éves voltam, egyre erősebb lettem, és általában gyorsabb is voltam nála. Kivéve, ha sarokba szorított, és tökrészeg volt, ami furcsa módon mintha rettenetes, emberfeletti erőt adott volna neki.

Amikor ököllel az arcomba sújtott, megfogadtam, hogy ez az utolsó. Soha többet nem érhet hozzám. Némán ismételgettem a fogadalmamat, amíg ő ütött és rúgott.

Aztán mozdulatlanul, véresen hevertem a földön, és reméltem, hogy ha halottnak hisz, abbahagyja. Miután végre megelégelte a rugdosást, kitántorgott a fészerből, vissza a házba.

Sokáig nem mertem mozdulni, csak feküdtem, és éreztem a por és a saját vérem fémes szagát. Aztán lassan feltápászkodtam, és reméltem, hogy nem fogom kihányni az ebédet, amit a templomi karitatív nőegylettől kaptam. Magamhoz vettem a két héttel korábban összecsomagolt holmimat. Tudtam, hogy mennem kell, ha nem akarok Dora nénikém sorsára jutni, isten nyugosztalja.

Dora nénit a rák vitte el, és ahogy egyre hanyatlott az egészsége, mindennap könyörgött nekem, hogy meneküljek el. Mentsd a bőröd, Jericho, mondogatta, de nem hagyhattam, hogy Ruben karmai között lelje a halálát. Nem ezt érdemelte. A nagynénémnek jobb sors járt volna. Fahéjillata volt, és mindig megölelt, amíg elég erő volt a karjában. Aztán már felemelni sem tudta a kezét.

Az utolsó leheletével még elsuttogta nekem, hogy most jobb helyre költözik, és tudtam, hogy komolyan mondja. Annál, amit el kellett viselnie, csakis jobb helyre költözhetett a halála után.

És most végre megtehettem, amit kívánt. Mentettem a bőrömet.

Nagy nehezen felvettem a hátizsákot, a karom rettenetesen fájt, de erőt vettem magamon, és nem jajdultam fel.

Nem fogok sírni. Soha többet! Nem adom meg Rubennek ezt az örömet.

Kiosontam a fészerből, és vetettem a házra egy utolsó pillantást. A lámpák mind égtek, de nem láttam semmi mozgást odabent. Ruben biztosan hullarészegre itta magát.

Arra gondoltam, bárcsak lenne merszem elővenni a fészerből a benzineskannát, meglocsolni a házat, és felgyújtani az egészet a picsába. Dögöljön meg a nagybátyám! De nem tettem. Dora nénikém sosem akarta volna, hogy ilyet tegyek.

Ő volt az egyetlen jó az életemben. Anyámra nem emlékeztem, de Ruben naponta elmondta, hogy haszontalan ringyó volt, aki náluk hagyta a kölykét, és lelépett.

Talán ebben rá hasonlítottam. Én is leléptem. Eltűntem a sötétben, és vissza sem néztem.

Minden porcikám fájt, de hat kilométert gyalogoltam a kikötőhöz, ahol Ruben dolgozott. Tudtam, hogyan osonjak halkan, és hogyan maradjak észrevétlen a szállítóládák között meglapulva. Ismertem a rejtekhelyeket, mert néha a nagybátyám jóvoltából csempészáru is keveredett a fedélzetre, és segítenem kellett elrejteni.

Úgyhogy most arra vártam, hogy a biztonsági őrök végre távozzanak, és megmozdulhassak.

Egy fénypászma vetült a ládákra. Az árnyékba húzódtam.

– Sam, nem láttál ott valami mozgást?

Nem ismertem a fickót, aki beszélt, de hát Rubennek nem voltak haverjai, akik meglátogattak volna minket. Mindig egyedül vedelt.

– Nem láttam semmit. Csak egy kurva nagy patkányt, akkora volt, mint a kutyám. Esküszöm, ezek a dögök egymást zabálják fel!

– Undorító.

Csikorgott a salak a talpuk alatt, ahogy elsétáltak. Imádkoztam, hogy ne jöjjenek vissza és ne kelljen futnom. Nem voltam biztos benne, hogy kibírnám.

A másik fickó, akinek nem Sam volt a neve, az adóvevőjébe beszélt, azt kérdezte, mit fognak most felrakodni. Hallottam a fémdaru csikorgását.

– Fent van már a cucc?

– Aha, itt van.

Na látod, Ruben bácsi? Nem csak te pakoltál fel csempészárut egy kis plusz pénzért!

Óvatosan felpillantottam, és láttam, hogy a markoló pont azt a ládát célozza meg, ami mögé bebújtam. A picsába! Ennyit a rejtekhelyemről.

– Visszaerősítetted? Tökéletesen kell rátenni, nem vehetik észre, amíg ki nem pakolunk a célállomáson. Különben ugrott a lóvé.

– A francba! A patkány elvonta a figyelmemet, nem zártam le rendesen. Itt van a zsebemben a lakat.

Ne már! Ez valami rossz vicc?

Változott a lépéseik iránya, egyre hangosabban csikorgott a salak, ahogy megint közeledtek. Hátráltam, és észrevettem egy ajtót, ami nem volt bezárva. Biztosan erről beszéltek.

Tizenöt másodpercem volt dönteni. Vagy tíz.

Ha futok, egyértelmű, hogy elkapnak és visszaküldenek Rubenhez. Úgyhogy ez nem volt kérdés.

Oda soha többé nem megyek vissza!

Besurrantam a hatalmas konténer nyitott ajtaján a koromsötétbe. Odabent rothadó gyümölcs és vizelet bűze fogadott.

Az ép kezemmel körbetapogatóztam. Sima, gömbölyű felületek. Valószínűleg műanyag hordók. A vállamba nyilallt a fájdalom, ahogy beoldalaztam két sor közé, egy pillanattal azelőtt, hogy az ajtó becsukódott volna. Hirtelen teljes sötétség lett.

Fémes csikorgást hallottam, bezárták a konténer ajtaját, és az imbolygásból éreztem, hogy a daru felemel. Amikor felemelkedtem a földről, felkavarodott a gyomrom.

Meg fogok halni.

A konténer himbálódzott a levegőben, és már láttam a lelki szemeimmel, ahogy a markoló elengedi és a földre zuhan.

A kurva életbe, meg fogok halni!

De nem így történt. Pár perccel később az imbolygás megszűnt. Újabb fémes hang, aztán mozdulatlanság.

Egy hajóra tettek. Fasz tudja, hol fogok kikötni.

Amikor besurrantam, nem terveztem, hogy potyautas leszek. Volt nálam néhány szelet csoki meg némi víz, de egy hétnél tovább ez nem lesz elég. A fene tudja, hová és meddig tart az út.

Úgyhogy talán mégiscsak igazam volt. Simán lehet, hogy meghalok.

Az ép karommal magamhoz szorítottam a hátizsákomat, és azon gondolkodtam, hogy még ez is jobb, mint ha Ruben bácsi halálra verne.

* * *

Egyedül voltam a sötétben, és teljesen elveszítettem az időérzékemet. Enni sem tudtam, annyira büdös volt a konténerben, hiszen nem tudtam máshová szarni.

Hallucináltam, képeket és embereket láttam, akik valójában nem voltak ott. Ha aludtam, rémálmok gyötörtek. És a hőség… maga volt a kibaszott pokol.

A vizet, amit hoztam, már rég megittam. Fájt a vesém, alig bírtam hugyozni.

Mégiscsak igazam lesz? Itt fogok megdögleni egy fémkonténerben, mint valami nyomorult állat. Ott kellett volna maradnom. Vissza kellett volna ütnöm. Ennél még a börtön is jobb lett volna. Elhamarkodottan döntöttem, és most az életemmel fizetek.

Ekkor kattantam meg.

A karom még mindig élettelenül lógott, ahogy az ajtóhoz kúsztam, ami mögött nem is tudom, hány napja voltam fogoly. A másik kezemet ökölbe szorítottam, és a maradék erőmmel verni kezdtem az ajtót.

– Segítség! Engedjenek ki! Segítség!

Semmi.

Addig dörömböltem, amíg elzsibbadt a kezem, és elfogyott a hangom.

Aztán elájultam, és utoljára arra gondoltam, remélem, hogy Isten megkönyörül rajtam, és nem ébredek fel többé.

* * *

– A picsába! Azt mondod, hogy tíz napig a konténerben volt ez a kis nyomorult?

– Nagyon úgy néz ki, kapitány úr.

Két hangra ébredtem, és azt hittem, álmodom. Biztosan csak álom. Nincs alattam forró fém, csak érdes lepedő, és fertőtlenítő szaga terjeng, nem szarszag.

A vállam már csak enyhén sajgott, de a bordám baromira fájt, úgyhogy talán mégsem volt álom.

– Kinek szóltál? Ki tud még erről? – kérdezte egy haragos, nyers hang, és én megrémültem, hogy ez még Ruben bácsinál is rosszabb lesz.

– Csak én tudok róla, meg a doki, kapitány úr. Meghallottuk, hogy kiabál, és idehoztuk.

A francba! Egy hajóskapitány. Ez már csak rossz lehet. Kinyitottam a szememet, és pislogtam, mert égetett a fény. Inkább mégis visszacsuktam.

– Hé, fiacskám! Hallasz minket? Nyisd ki a szemedet! – szólt rám a kapitány.

– Túl világos van – motyogtam, és már a kevés beszédtől is fájt a torkom.

– A francba, doki, erre nem is gondoltam. Kapcsolja le a lámpát! A kölyök több mint egy hetet töksötétben kuksolt.

Csukott szemmel is éreztem, hogy halványult a fény.

– Próbáld meg most! Nem lesz olyan rossz.

Hunyorogtam, de nem fájt, úgyhogy kinyitottam a szememet.

Két férfi hajolt fölém. Az egyik sötétkék kezeslábast viselt, a másik fehér zakót és sötétkék nyakkendőt. Nem volt nehéz kitalálni, melyik a kapitány. Idősebbnek tűnt, mint Ruben bácsi. A szakálla már őszült, de a termete magas volt, és erős, és nem volt sörhasa, mint a nagybátyámnak.

– Na végre magadhoz tértél, kölyök! Elárulnád, hogy kerültél a hajómra?

– Vizet – nyöszörögtem.

– Doki! – szólt a kapitány.

Egy fehér köpenyes, szőke férfi odalépett az ágyhoz, és egy átlátszó műanyag pohárban vizet hozott. A számhoz tette a szívószálat. – Ne túl sokat – mondta, de én villámgyorsan megittam a hűvös, tiszta vizet. – Lassabban! Hányni fogsz, ha túl sokat iszol. – Elvette a poharat, pedig még volt benne egy kicsi.

– Mihez kezdjünk vele? – kérdezte a kapitány az orvost, mintha én ott se lennék.

– Teljesen ki van száradva, adok neki infúziót. A válla ki volt ficamodva, de azt már helyre tettem, mielőtt magához tért. Úgy nem fájt neki annyira. A teste tele van gyógyuló sebekkel, és azt hiszem, eltört néhány bordája, de legalábbis megrepedt.

– Meg fogok halni? – kérdeztem nagy nehezen. Alig bírtam beszélni.

Az orvos megrázta a fejét. – Nagy szerencséd volt, hogy megtaláltak, mert ha még néhány napig víz nélkül maradsz… – nem folytatta, úgyis tudtam.

Meghaltam volna.

– Mi a francot csináljunk vele? – kérdezte az overallos férfi.

– Jelentjük a hatóságoknak Baltimore-ban – felelte a kapitány. – Ők majd megtalálják a szüleit, aztán feltesszük egy repülőre, és megy haza.

– Ne! – köhögtem, és a bordáim hasogattak. – Kérem, ne!

A kapitány barna szeme fürkészőn vizslatott. Sejtettem a tekintetéből, hogy még mindig látszanak rajtam a nagybátyám verésének a nyomai.

– Adj rá jó okot, hogy ne tegyük, kölyök. Mert ezért akár a munkámat is elveszíthetem.

– Ha visszaküldenek, végem van. Meg fog ölni.

A kapitány az ágyam mellé guggolt. – Kicsoda?

Köhögtem, és megpróbáltam érthetően válaszolni. – A nagybátyám. Nem megyek vissza. Soha! Nem érdekel, mit tesznek velem, oda én nem megyek vissza.

A kapitány az orvosra pillantott, aztán ismét rám. – Sokszor megvert?

A büszkeségem tiltakozott, de tudtam, hogy erről most igazat kell mondanom. – Állandóan ütött-vert. Gonosz, amikor részeg, és mindig részeg.

– Más családtagjaid nincsenek?

– Nincsenek, uram. A nagynéném aznap halt meg, amikor elszöktem. A nagybátyám kicsavarta a vállamat.

A kapitány összevonta a sötét szemöldökét, a szeme és a szája köré gondterhelt ráncok gyűltek. – Hány éves vagy, kölyök?

Kezdtem magamhoz térni, és tudtam, hogy ha megmondom az igazat, pillanatok alatt el fog zavarni a hajóról.

– Tizenhét. Nemsokára tizennyolc. És tudok dolgozni. Sokat bírok. Csak adjanak egy esélyt, esküszöm, nem fogom elcseszni.

A kapitány megint az orvosra pillantott, aztán az overallos férfira. – Kifelé! Erről pedig egy szót se, különben mindenkit a vízbe hajítok!

A két férfi bólintott, és kimentek. Amikor kettesben maradtam a kapitánnyal, odahúzott egy széket, és az ágy mellé ült.

– Hány éves vagy, kölyök, de komolyan?

– Mondtam, hogy…

– Hazudtál.

Összepréseltem a cserepes ajkamat. – Nem küldhet vissza! Nem megyek. Meg fogok szökni. Nem érdekel, hová, csak oda ne!

– Akkor mondd meg az igazat. Hány éves vagy?

Felsóhajtottam, és a lepedő sarkát szorongattam. – Tizennégy. Majdnem tizenöt. De higgye el, van eszem, és erős is vagyok. Tudok dolgozni. Mindenkinél többet fogok dolgozni, ígérem! Esküszöm! Csak ne küldjön vissza!

– Iskolában lenne a helyed, nem egy áruszállító hajón – felelte a kapitány, és kezdtem elveszíteni a reményt, hogy maradhatok.

– Na és a hajósinasok? Nekik sincs helyük egy hajón? Lehetnék hajósinas! Csinálnám, amit kell. Felmosok, takarítok, dolgozom a konyhán. Bármit, csak ne kelljen visszamennem!

A kapitány felállt, és beletúrt őszülő hajába. – Hogy hívnak, kölyök?

– Jericho Forge.

– Hát, merszed az van, Jericho Forge. – Láttam rajta, hogy tűnődik, és féltem, hogy meghozza a halálos ítéletemet.

– Uram, adjon egy esélyt! Esküszöm, nem fogja megbánni! – Izzadt tenyerem a lepedőt markolászta.

– Én tizennyolc évesen csatlakoztam a kereskedelmi flottához. Leléptem otthonról, amint lehetett. Az én apám is részeges alak volt, mint a nagybátyád, és ha berúgott, gonoszul viselkedett. Ha megengedem, hogy a hajón maradj, akkor dolgozni és tanulni fogsz. Kapsz tankönyveket, és leteszed a vizsgákat, mert mindenkinek szüksége van legalább annyi oktatásra, hogy a középiskolát befejezze. A testi erő szart sem ér pallérozott elme nélkül.

Leesett az állam. – Köszönöm…

– Még ne köszönd! – A kapitány keresztbe fonta a karját és felszegte a fejét. – Meggyógyulsz, aztán kezded a próbaidőt. Ha nem megy, akkor visszaküldünk, de tanúvallomást fogok tenni arról, hogy milyen állapotban találtunk rád, és hogy a nagybátyád bántalmazott. Akkor valószínűleg nevelőszülőkhöz kerülhetsz, vagy nevelőotthonba.

– Nem fogja megbánni, ha megengedi, hogy maradjak. Megállom a helyemet, majd meglátja. Ígérem!

Bólintott. – Majd meglátjuk. – Megrázta a nem fájós kezemet. – Isaac Marco kapitány vagyok. Ez pedig a Fortuna hajó. Üdv a fedélzeten, Jericho Forge!

2. fejezet

Forge

Napjainkban

A vállalkozásom az életem. Ez sosem változik, akkor sem, ha minden más a feje tetejére áll. De ma engedtem elkalandozni a figyelmemet. Miatta.

A tárgyalásokról sosem feledkezem meg. Főleg akkor nem, ha az üzletfelem a fél világon átutazott, hogy itt találkozzon velem. De ma megfeledkeztem róla. Miatta.

India Baptiste – vagyis India Forge – olyan fejlemény, amire nem számítottam, mert ostoba barom vagyok. Nem emlékszem, volt-e valaha olyan, hogy meg akartam nevettetni, boldoggá akartam tenni egy nőt. A terveimet sosem befolyásolták a nők, de ma minden megváltozott… miatta.

A Saint-Tropez-ban tett látogatás bezavart az időbeosztásomba, és – még belegondolni is rémes – elfelejtettem, hogy megbeszélésem van Creighton Karasszal.

A kishajóm kulcsát odadobom az őrnek a stégnél. – Ne vidd sehová! Ne is vezesd! Hozzá se nyúlj!

A fiatal, szőke angol fickó tátott szájjal bámul, amikor rádöbben, ki vagyok. – Igenis, Mr. Forge! Magától értetődik. A többi érkező hajóját a másik dokkhoz irányítom.

– Remek. Két órán belül itt leszek.

Bólint, és felvonja a szemöldökét, amikor észreveszi, hogy százasokat húzok elő a tárcámból. A kezébe nyomom a borravalót. – Köszönöm, uram! – hálálkodik.

Elsétálok a rakparttól, de máris meg akarok szabadulni a nyakkendőmtől, és visszamenni a tengerre. Éveken át több időt töltöttem hajón, mint szárazföldön, és jól is éreztem magam. A nemzetközi vizeken a kapitány szava törvény, olyan, akár az isteni parancs. A szárazföldön folyton változnak a szabályok. Vannak például feleségek, akik elbűvölően mosolyognak, ha vacsorát főz a férjük.

Félmosoly játszik a szám sarkában, de nem vigyorodom el. Ez a nő minden gondolatomat leköti.

Amikor odaérek a Nobu Hotelhez, elterelem a gondolataimat, mert nem ábrándozhatok egész nap. Az új hotel biztosan vonzani fogja a szigetre a celebeket, akik meg akarnak ismerkedni a híres szállodatulajjal. A londiner már várt, izgatottan pillantgat az órájára.

– Üdvözlöm, Mr. Forge! Mr. Karas megkért, hogy azonnal kísérjem fel.

Bólintok. – Menjünk!

Creighton Karas az egyik legújabb üzletfelem. Három hónapja kezdtem közös vállalkozásba vele és Lincoln Riscoff-fal, Amerika legnagyobb fakitermelő vállalatának leendő tulajdonosával. Az a célunk, hogy olyan megújuló energiával működő megoldást vezessünk be a vízi szállításban, ami forradalmi változást hoz a piacon. Azért van szükségem orosz acélra a hajók építéséhez, mert energiatermelő erőműveket helyeznék el a hajókon, ami biztosan nagy port kavar majd, és rengeteg pénzt hoz nekünk.

A terveinket nem hoztuk nyilvánosságra, mert tudom, hogy amint a fosszilisenergia-ipar megneszelné, máris kémeket küldenének ránk.

A londiner átkísér az előtéren, ahol napszítta fa, bézs és mediterrán kék színek dominálnak. A lift felvisz a penthouse-ba.

– Forge, de örülök, hogy látlak! Már azt hittem, meggondoltad magad – mondja Karas, amikor a kopogásomra azonnal kinyitja a fehérre pácolt faajtót. Néhány évvel fiatalabb nálam, de kivívta a tiszteletemet, különben nem vágnék bele a közös üzletbe vele és Riscoff-fal.

Kezet rázunk. – Sajnálom, hogy késtem, de dolgom akadt.

Creighton megfordul, és a kezét nyújtja a csinos, barna nőnek, aki odasétál mellé. – Forge, emlékszel még a feleségemre, Hollyra?

– Természetesen. Örvendek, Mrs. Karas!

– Inkább Holly. Crey mindig nagyon szívélyes az üzlettársaival, én is szívesebben venném a tegeződést. Épp frissítőket készültem rendelni. Kérsz esetleg valamit?

Eszembe jut a hal és a homár, amit meg sem ettünk. Ne haragudj, India, majd kárpótollak!

– Köszönöm, nem.

Holly rám mosolyog, aztán a férjéhez fordul. – Akkor kimegyek a teraszra, és meghallgatom a zenészt, aki elküldött pár dalt, hátha érdekel. Ti pedig csak tárgyaljatok nyugodtan. – Átkarolja Creightont, és megcsókolja az arcát. – Csak ne túl sokáig!

– Nem lesz túl hosszú, ígérem – feleli Karas, miközben a felesége hajába túr, és megcsókolja.

Az erkélyen túl elterülő, tündöklő kék vizet nézem, hogy ne legyek tapintatlan.

Holly kimegy, Karas a bárszekrényhez lép, és elővesz egy üveg Hét Vezér whiskeyt. – Tölthetek neked is?

– Hát persze!

Tölt, majd máris a lényegre tér. – Hogy haladnak a tárgyalások Federovval?

A két üzleti partneremnek fogalma sincs, mennyire bonyolult a helyzet, és hogy mit kellett tennem, hogy a ravasz vén ruszki egyáltalán hajlandó legyen velem tárgyalni.

– Elég nehezen.

Karas felvonja a szemöldökét, és közelebb lép. – Bővebben? – kérdi, és felém nyújt egy pohár italt.

– Rafinált vénember, és nehezebb dűlőre jutni vele, mint amire számítottam.

– Én és Riscoff mit tehetünk az ügy érdekében? Nem azért vagyunk partnerek, hogy minden munkát neked kelljen végezned, Forge. Nekünk is van pénzünk és befolyásunk. Mivel vehetnénk rá Federovot az együttműködésre?

Belekortyolok a whiskey-be, érzem, ahogy a borostyánszínű ital átmelegít. – Amit akar, az nálam van, csak meg kell találnom a megfelelő stratégiát, hogy ne kockáztassunk semmit.

Karas sötét szeme fürkészőn figyel. – Mi a francot akar Federov?

– A lányát.

– És nálad van? A lánya?

Elfordulok, és odalépek az egész falat borító ablakhoz, ahonnan látható Isla del Cielo. Egész nyáron vitorlások, katamaránok és motorcsónakok ringatóznak a tengeren Isaac szigete és Ibiza között.

– Feleségül vettem.

Karas félrenyeli az italát. – Ugye most viccelsz?

Ismét nagyot kortyolok, aztán felé fordulok. – Nem viccelek. Ezt kellett tennem. Csak így köthettem magamhoz, és csak így köthetem meg az üzletet.

Karas odasiet hozzám. – Te képes voltál üzleti érdekből megnősülni? Mi a fasz, Forge? Ezek szerint kárpótlást is kell fizetnünk neked az osztalék mellé, mert emlékszem, amikor néhány hónapja kijelentetted, hogy te aztán soha nem fogsz megnősülni.

Hogy felejthetném el? Ott voltunk Karas kaliforniai kúriájában, Riscoff esküvője előtt, és én kijelentettem, hogy a házasság nem nekem való.

– Azt tettem, amit kellett. – Felhajtom a maradék italt. – Sem te, sem Riscoff nem fogtok csalódni. A hajókat orosz acélból építjük meg. Nagyot néz majd a világ. Mi pedig még gazdagabbak leszünk.

Arra számítok, hogy Karas arca felderül, de gondterhelt marad. – Na és a feleséged? Neki mi erről a véleménye?

– Fogalmam sincs. Még nem mondtam neki. Nem is tudja, hogy valójában ki az apja. – És kurvára nem tudom, hogyan fogom neki elmondani, teszem hozzá magamban.

Sosem érdekelt, milyen károkat okozok, miközben elérem a céljaimat. De most először másra sem tudok gondolni. Miatta.

Karas aggódva pillant rám. – Remélem, tudod, mit csinálsz, Forge, mert nagyon kényes helyzetbe keveredtél. Hozok még egy italt.

Elveszi a poharamat, én pedig kibámulok az ablakon, a sziget felé, ahol Indiát hagytam.

Nem lenne szabad azon rágódnom, hogyan hat rá mindez.

De mégis rágódom, és fogalmam sincs, mit tegyek.

3. fejezet

India

Bastien erősen szorítja a kezemet, és rádöbbenek, hogy hatalmas hibát követek el.

– Nem megyek veled sehová! – mondom, és el akarom húzni a kezemet, de nem engedi. – Hagyj, Bastien! Engedj el!

Teljes erejéből megránt, elveszítem az egyensúlyomat. Leszédülök a stégről, át a csónak oldalán. Valami keménynek ütközik a fejem, és rettenetes fájdalmat érzek.

– Nem… – motyogok, amikor meghallom, hogy valaki messziről kiabálja a nevemet.

– Indulás! – szól Bastien.

A fedélzetre húz, és minden elsötétül körülöttem.

4. fejezet

Forge

Karas felsorolja, hogy ő és Riscoff mit intéztek az üzlettel kapcsolatban, közben a zsebemben folyamatosan rezeg a telefonom, de tudomást sem veszek róla. Egy idő után azonban rádöbbenek, hogy valami történt.

Karas szünetet tart. Előveszem a mobilomat.

– Elnézést, csak egy perc. – A szoba másik végébe sétálok, ahol az asztallal átellenben egy márványkandalló áll. – Itt Forge – szólok bele a telefonba.

– Nagy baj van, uram – mondja Donnigan, a szigetem egyik biztonsági embere. – A felesége…

Jéggé dermedek, és a legrosszabbra készülök, mert érzem, hogy valami szörnyűség történt.

– Hol van a feleségem?!

– Elvitték, uram.

Megragadom a kandallópárkányt, a széle a tenyerembe vág. – Hogy a picsába vihette el bárki a szigetről?

– Csónakkal, uram. A felesége a stégnél volt. Azt hiszem, Bastien de Vere vitte el. Nem tudom, hogy előre megbeszélték-e, hogy odajön. Először azt hittem, igen, de láttam, hogy dulakodnak. Máris beszállok a helikopterbe. A Nobu tetején landolunk, hogy felvegyük önt, uram.

Dulakodás. A jég elolvad, a helyét tüzes harag veszi át, ahogy elképzelem, hogy de Vere elkapja a feleségemet. Az a mocsok elrabolta a nőmet!

Összeszorítom a fogamat. Erősebben markolom a kandallópárkányt, a fájdalom a tenyeremben legalább lehűt annyira, hogy ne verjek ököllel a falba.

– Azonnal induljatok! Levadásszuk a szarházit! Elegem van a játszmákból. Kinyírom!

Leteszem a telefont, elengedem a kandallópárkányt, és érzem, hogy forr bennem a düh. Karas felé fordulok. Általában ügyelek arra, hogy ne látsszon az arcomon semmiféle érzelem, de most nem érdekel.

– Mi történt?

– Elrabolták a feleségemet.

– Hogyan tudok segíteni? – kérdi, és már veszi is elő a telefonját, miközben az erkélyen biztonságban üldögélő feleségére pillant. – Kettőnknek együtt elég pénzünk van, hogy akár az egész szigetet megvegyük. Biztosan nem vihették messzire.

Még be sem fejezi a mondatát, de én már kifelé megyek az ajtón. – Szólok, ha tudsz segíteni!

Nem hallom a választ, mert rohanok fel a tetőre.

De Vere ezért halállal lakol, az biztos!