A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: Breathless (Merciless #3), 2018

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Miattad bízom (Julia és Mason 1.), 2021

Miattad remélek (Julia és Mason 2.), 2021

Érted küzdök (Kat és Evan 1.), 2021

Érted élek (Kat és Evan 2.), 2021

Könyörtelen (A bűn szívében 1.), 2022

Szívtelen (A bűn szívében 2.), 2022

Fordította VARGA CSABA

Copyright © 2018. Breathless by Willow Winters

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Pásztor Csaba

Modellek: Csarnai István, Tóth Tamara

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-14-2

Ajánlom ezt a regényt Bethanynak.

Köszönöm, hogy kártyát vetettél nekem.

Meg persze mindazt, ami ezzel együtt járt.

Szeretettel.

Mélységes hálával tartozom a szerkesztőségi csapatnak és a béta olvasóimnak. Nélkülük a könyveim nem válhattak volna ilyenné.

Kedves Donna, Chris, Becca, Teresa, Katie, TJ és Sophie – nélkületek sosem jutottam volna el idáig.

#TeamWillow

1. FEJEZET

Carter

Nagyon hosszú idő telt el azóta, hogy vakmerően bárki is megpróbált volna megölni a saját házamban.

Még ennél is régebben fordult elő, hogy valaki pisztolyt szegezett rám és utána nem nyelte el egy sír.

Gyakorlatilag semmit sem hallok, mert rohadtul cseng a fülem. Régóta vártam erre a pillanatra, ám a valóság egyáltalán nem olyan, mint amire számítottam.

Aria szeret engem – figyelmeztetem magam. Piszkosul odavan értem. Tudom róla, hogy szeret.

A lány arca kipirul és a keze remeg, miközben megpróbálja mozdulatlanul tartani a pisztolyt.

Amikor egy lépést teszek az irányába, hátrahúzza a fegyver kakasát. A kattanás visszhangot vet a szobában. A mellkasomban még mindig ott van a szívem egy megmaradt, elcsökevényesedett darabkája, ám most szilánkokra törik, és a belém metsző éles darabkái miatt fájdalom hasít végig a testemen.

Az arcomról eltűnik a beteges vigyor, pedig megpróbálok továbbra is jókedvűnek látszani. A gyönyörű mogyorózöld szempárra összpontosítok. Ennek a tekintete valamikor odavonzott Ariához, kegyelemért könyörgött vele, és emiatt hosszú évek óta nem éreztem olyan elevennek magam, mint mostanában.

Csúnyán becsapott!

– Tegyétek le a pisztolyotokat! – parancsolja Aria remegő hangon, ám félelme dacára tisztán és hangosan. Alighanem teljesen elment az eszem, mert ebben a pillanatban is csak arra tudok gondolni, hogy milyen elképesztően gyönyörű.

Éppen olyankor a legszebb, amikor ennyire erősnek látszik.

– Tegyétek le őket! – ismétli hangosan még vadabbul, és közben megrezzen a fegyvere. Nyilvánvaló, hogy korábban még sosem tartott pisztolyt a kezében, vagy ha mégis, akkor azt nem sütötte el.

A pisztolyt ennek dacára rám szegezi. Ha véletlenül elsül, akkor nekem végem. Vajon megbánná a tettét? Egyre erősebb a nyomás a mellkasomban. Az önuralmam már nem sokáig tud ellenállni a feltörekvő érzelmeknek. Jéggé dermedek, ahogy a fegyver csövébe bámulok, és érzem, hogy körülöttem lassan minden összeomlik.

Az ellenségeim szeme láttára.

A fivéreim szeme láttára.

Aria előtt.

– Carter?

Jase-t ugyan nem látom, de a hangját jól hallom. Azt tudakolja, hogy engedelmeskedjenek-e, vagy sem.

A két öcsém; Jase és Declan mögöttem áll és a pisztolyukat az előttük térdeplő három férfi tarkójának szegezik. Azok közül ketten Aria unokatestvérei, a harmadik pedig az egykori szeretője és jó barátja. A cella fogságában az ő nevét foglalta imába, és én meggyűlöltem ezt a pasit azért, mert Aria állandóan őt emlegette.

Alig néhány perccel ezelőtt ezek hárman még meg akartak ölni minket. Aria őket védelmezi, és a megmenekülésük érdekében hajlandó lenne lelőni engem is.

Azok az átkozott szilánkok még mélyebbre ássák be magukat a mellkasomban felhasított sebhelyekbe.

Nyelek egy hatalmasat, majdnem felrobbanok az indulattól, és úgy adok választ az öcsémnek, hogy közben nem veszem le a tekintetem Ariáról.

– Tegyétek le a fegyvert!

A lány arcára azonnal kiül a megkönnyebbülés, már nem szorítja olyan vadul a pisztolyát.

Összerezzen, amikor folytatom:

– Ne hagyjátok, hogy ezek a faszfejek felvegyék őket. Senkinél nem lehet pisztoly, csakis Ariánál.

Még egyszer nyelek egy nagyot és továbbra is az arcomon ragyog a kényszeredett vigyor.

Ragaszkodom ahhoz, hogy én legyek a helyzet ura. Mindannyian engedelmeskednek, mindenki, aki csak kicsit is számít ebben a kibaszott szobában… Ám, ahogy telnek a másodpercek, érzem, hogy egyre csekélyebb mértékben törődnek velem. Nagyjából sejtem, hogy mire gondolhatnak a rokonai, viszont teljesen kikészülök attól, ami esetleg a fivéreimet foglalkoztatja.

Ők ugyanis tudják, hogy szeretem a lányt.

Aki most a szemük láttára árul el mindannyiunkat.

– Engedd el őket! – követeli Aria, de most már halkabban. Könyörgésnek tűnik a parancsa. Nyel egy nagyot és végre elfordul tőlem, hogy a térdelő alakokra nézhessen. Belém hasít a fájdalom, ahogy összerezzen és zihálva levegő után kapkod. Rosszullét környékez, amiért könyörületet és együttérzést tanúsít irántuk.

Ezek azért jöttek ide, hogy megöljenek. Ariának ezt rohadtul tudnia kéne.

Persze lehet, hogy le fog lőni.

Igenis szerettem.

Tudom, hogy ez a helyzet, és én éppen a szerelmem miatt követtem el az első ballépésem.

Feltámad bennem a harag és elönti a testemet. Visszatér a józan eszem, amitől összeszedem magam, és a tudatára ébredek annak, ki is vagyok és mennyit kellett küzdenem mindazért, amit eddig elértem.

Az egész össze fog omlani.

Aria miatt!

Pedig én mindent megtettem volna érte.

– Menjünk.

Nikolai halk, fájdalommal teli hangon szólal meg. Még mindig élénkvörös vér csöpög az ajkából és a fél arca bedagadt. Olyan erővel szorul ökölbe a két kezem, hogy kifehérednek a bütykeim.

Ó, ha csak egyetlen másodpercre is torkon ragadhatnám!

Ha kitombolhatnám magam! Eltörném az állkapcsát azért, mert vakmerően mert beszélni az én Ariám előtt.

Még sosem éreztem olyan iszonyatos haragot, mint most, amikor Nikolai a lány után nyúl. Mintha el akarná venni tőlem.

Képes is lenne rá.

Mert Aria elmenne vele!

– Menjetek – feleli a lány, mégpedig határozott hangon. Nicolaira pillant. Egyre lazábban fogja a pisztolyt. Úgy tűnik, nem figyelt fel arra, mennyire ernyedt a szorítása. Elvehetném tőle a fegyvert; megkockáztathatnám.

Csakhogy ezzel esetleg veszélybe sodornám az életét. Erre gondolva lesütöm a szemem.

– Menjünk! – hördül fel az unokatestvére és megrántja Nikolai karját. Az ing megfeszül a fiatalember nyakán, ahogy megpróbálják arrébb rángatni. A szemem sarkából látom, hogy az arckifejezése alapján Nikolai is ugyanolyan undort érez, mint én.

– Gyere velünk – szól Ariára. Határozott a felszólítása, de egyben könyörgő is. Emiatt elfordulok a lánytól és jól megnézem magamnak a faszit.

Egykori önmagamra emlékeztet.

Ostoba és vakmerő. Csakhogy neki sosem kellett átmennie mindazokon a szörnyűségeken, mint nekem. Eleve erre az életmódra nevelték, nem pedig beletaszították az örvénybe. Nem kényszerült arra, hogy minden kibaszott nap az életéért harcoljon.

Mégis azt hiszi, hogy a lányt elviheti magával.

– Én itt maradok! – csattan fel Aria határozottan, mielőtt bármit is tudnék mondani. Nikolai összerezzen. Életre kel bennem a nagyon halvány remény. Összeszorul a torkom, fájdalom hasít a mellkasomba, és úgy érzem, mindjárt szétrobbannak a bordáim.

Itt fog maradni!

– Nem érünk rá itt baszakodni! – kiáltja az egyik unokatestvér. Olyan tekintettel néz körül a szobában, mint aki attól tart, bármelyik pillanatban meggondolom magam, és lemészároltatom őket.

Ezt is tenném, ha nem lenne itt Aria.

Ők kellettek neki.

Őket választotta!

– Nem megyek el innen nélküled! – hördül fel Nikolai, és odalép Ariához. Meg akarja ragadni. Éppen ennyi kell ahhoz, hogy a pisztolyom után nyúljak.

A kis családi összejövetelük már így is túl régóta tart. Nem vagyok hajlandó megengedni, hogy elragadja a lányt. Senki nem viheti el tőlem.

Senki!

Az adrenalin csak úgy zubog a véremben, vadul zihálok és megfeszül az állam. A fegyver szinte izzik a kezemben. Még sosem volt ennyire forró. Nikolaira szegezem, Aria pedig engem vesz célba.

A hangom mély és nyers, ahogy rászólok a három fogolyra:

– Két percetek van arra, hogy eltűnjetek innen!

– Carter! – könyörög Aria kétségbeesett hangon, ám nincs egyetlen ütőkártya sem a kezében, és belőlem már elfogyott a türelem. Még az ő kedvéért sem fogok kegyelmezni. Nem törődöm a lánnyal. Jól érzem, ahogy az árulása miatti harag leszivárog a zsigereimbe.

– Utána tüzet nyitunk rátok.

A testvéreim lassan a fegyverük után nyúlnak, Aria arcára kiül a fájdalom, hátratántorodik, és nyilvánvaló, mennyire ideges.

Megfeszül Nikolai álla, világoskék szemében gyűlölet lángol.

– Gyere velem! – suttogja zihálva. Utána ráförmed a két társára: – Vigyük magunkkal!

Ők azonban futásnak erednek, és Nikolait ugyanúgy hátrahagyják, mint a lányt.

– Aria már döntött! – üvölti hátra az egyikük. Edzőcipőjük hangosan nyikorog a frissen felcsiszolt parkettán.

Gyávák.

A Talvery család tagjai töketlenek.

– Aria, kérlek! – könyörög Nikolai olyan hangon, mint akinek épp most hasad darabokra a szíve.

Úgy kell neki!

– Már csak egy perc! – vicsorgok összeszorított foggal, mire végre rám néz. A kezem megszorul a pisztolyom markolatán. Egy apró mozdulat és mindörökre megszabadulhatnék tőle. Csak egy hajszál választ el attól, hogy lelőjem és véget vessek az egésznek. Amikor a szemembe néz, őszintén arra vágyom, hogy a puszta tekintetemmel is meg tudjam ölni.

– Indulj már! – suttogja Aria, és a tekintete ide-oda cikázik Nikolai meg a pisztolyom között. – Menj innen!

– Visszajövök érted! – bizonygatja a fiú, mintha rég elveszett szerelmével beszélne. Nagyon jó lenne, ha tényleg visszajönne. Megremeg az orrcimpám, fájdalom hasít a szívembe, miközben Aria levegő után kapkodva figyeli a férfi távozását. Gyere vissza érte, Nikolai. Gyere vissza, baszd meg, hogy kitekerhessem a nyakad! Olyan erővel harapok rá a nyelvemre, hogy a számban megérzem a vér fémes ízét.

Meg fogom ölni, ha bele is belepusztulok.

Most azonban Nikolai lelép. Itt hagyja Ariát. Olyan vadul szorítom ökölbe a kezem, hogy rövidre vágott körmöm belemélyed a bőrömbe. Halálos keveréket alkot a harag és a féltékenység. Vörössé válik előttem a világ és minden önuralmamra szükség van ahhoz, hogy ne húzzam meg a pisztoly ravaszát, ahogy a távolodó alak után nézek.

– El akartam mondani neked! – zokogja Aria, miközben elhalkul Nikolai lépteinek dobogása a folyosón. – Nem gondoltam volna…

– Mit nem gondoltál volna? – kérdezem.

– Azt, hogy idejönnek – feleli, és a hangjából pontosan olyan mély fájdalom érződik ki, mint amilyen a szemében kavarog. Aria darabokra hullik, alig tud lélegezni, és jól látom a bánatát, a szenvedését.

Csakhogy a bensőmben egyetlen dolog lüktet.

– Te tudtad? – kérdezem, és érzem, ahogy a testem elmerül a dermesztő hidegben. Még a csontjaimat is átjárja a dermedtség.

Tehát akkor sosem szeretett engem!

Soha, bizony. Hiszen megvédjük azt, akit szeretünk. Minden esetben. Aria viszont nem engem oltalmazott.

Egy ostoba fajankó voltam, ő viszont nem az a nő, akinek tartottam. Aljas kis hazudozó.

– Tényleg elengedjük őket? – hasít bele Declan kérdése a hitetlenkedés és az elárultság ködébe.

– Te tudtad? – kérdezem újra, és ismét feltámad bennem a harag.

– Én… én… – dadogja, a tekintetével a pillantásomat keresi, mogyorózöld szeme a félelem és a fájdalom miatt könnybe borul. Leengedi a pisztolyát maga mellé, többé már nem meri rám szegezni, és én is ugyanezt teszem, miközben odamegyek hozzá. A lépéseim egyre fenyegetőbben csattannak.

– Carter? – förmed rám Declan hangosan. Választ akar.

Aria közben elhátrál előlem, míg a fal meg nem állítja.

A hátam mögé rejtem a pisztolyom, mielőtt kitépném a kezéből a fegyvert. Igazából nem is próbál meg ellenállni.

– Carter! – méltatlankodik tovább Declan, és a legcsekélyebb mértékben sem törődik azzal, milyen csúnyán becsapott az a nő, akit szeretek. Aria jól tudta, ezek úton vannak, hogy megöljenek, hogy kiirtsanak mindnyájunkat, és mégsem tett semmit.

– Akkor most futni hagyjuk őket vagy sem? – makacskodik Declan.

Egyik kezemmel nekitámaszkodom a falnak Aria feje fölött, a másikkal nekiszorítom a tégláknak a csípőjét. Rezzenéstelen tekintettel a szemébe nézek és megpróbálok nem törődni azzal, hogy a szeme valósággal magába szippant.

Többé már nem teheti ezt velem.

Megfosztom ettől az erejétől.

Érzem, ahogy a testemen végigárad a gyűlölet kegyetlen ereje és úgy döntök, ugyanolyan szenvedést okozok neki, mint amilyet ő okozott nekem. Mély, de szinte alig hallhatóan halk hangon válaszolok az öcsémnek:

– Öljétek meg őket.

Jase

Declan nyomában sietve kimegyek a szobából, bár közben jól tudom, komoly hiba egyedül hagyni Cartert Ariával.

Gyors leszek. Valahogy véget kell vetnem ennek az egésznek.

– Declan! – kiáltok az öcsém után. Sietős léptei visszhangzanak a folyosón. Megáll, felém fordul, és csak úgy árad belőle a harag meg a feszültség.

Nem nagyon szeretne a szemembe nézni.

– Igen? – kérdezi feszült hangon, miközben odasietek hozzá. A lehető leggyorsabban mellé akarok érni.

A szívem vadul kalapál a mellkasomban, de nem törődöm vele. Hátrasandítva a vállam fölött meggyőződöm arról, hogy egyetlen fültanúja sincs annak, ahogy egészen halkan suttogva megtagadom a bátyám parancsának végrehajtását.

– Ne azt mondd az embereinknek, hogy nyírják ki őket! – szólalok meg, amikor ott állok Declan előtt. Erősen zihálok, a véremben tombol az adrenalin. – Csak melléjük lőjenek, ne találják el őket.

Declan hallja a szavaimat; ezt egyértelművé teszi az arcára kiülő döbbenet. A hátunk mögül felhangzó, őrjöngő üvöltés megint csak arra emlékeztet, hogy Carter teljesen beszámíthatatlanná vált. Mindjárt valamilyen ostobaságot fog elkövetni.

Olyasmit, amit sosem tud majd jóvátenni.

– Visszamegyek hozzájuk – mondom az öcsémnek, és már éppen fordulnék meg, amikor megragadja a karom és visszahúz magához. Egyszerűen képtelen megszólalni, de a szemében látom, itt bujkál a kétely és az árulás érzése.

Amivel cafatokra szaggat.

– Te is tudod, hogy Carter szereti Ariát – figyelmeztetem, és érzem, ahogy elönt a szomorúság. A bátyámnak fájdalmat okoztak az érzelmei, ám most ennél többről van szó. Az a nő mindnyájunkat elárult.

– Ezek után már nem – vág vissza Declan suttogva. Letört arckifejezéssel megrázza a fejét, majd folytatja. – Azok után, hogy…

– Nem Aria bűne, hogy választania kellett – sziszegem összeszorított foggal, és egészen pontosan tudom, milyen küzdelem tombolt abban a lányban. Az igazságérzete csapott össze a szíve szavával. – Nem lett volna szabad tudnia minderről.

Declan szeméből eltűnik a feszültség. A hátam mögé pillant, majd ismét rám szegezi a tekintetét.

– Aria úgy döntött, hogy itt marad. Ezt majd Talvery tudtára adjuk. Így döntött a lány. Nikolai ettől teljesen kikészül, és így még mélyebbek lesznek a repedések a banda tagjai között. Éppen ezért életben kell maradnia.

Tudom, Carter iszonyúan dühös lesz rám, de majd megnyugszik. Amikor túl leszünk minden megpróbáltatáson, még meg is köszöni nekem. Elkerülhetetlen ez a megoldás.

Nem hagyhatom, hogy a bátyám mindent romba döntsön.

Declan ingerülten bólint, a hüvelykujjával végigsimítja az állát, de továbbra is néma marad.

– Mondd meg az őröknek, engedjék őket visszatérni Talveryhez. Gondoskodj arról, hogy mindenki tudja, a lány döntése volt az, hogy itt marad. Aria Cartert választotta.

2. FEJEZET

Aria

Mindig is jól tudtam, hogy Carter egy vadállat. Alig képes visszafogni magát, és csak arra vár, hogy valakire rázúdíthassa a haragját. A válla egyre jobban megfeszül az idegességtől, vadul emelkedik és süllyed a mellkasa, hangosan zihál és remegnek az izmai. Ahogy peregnek a szorongással teli másodpercek, rádöbbenek: már semmi sincs, ami visszatarthatná.

– Őket választottad.

A szavai hidegen csengenek, hűvös nyugalommal, pedig látszólag mindjárt felrobban. Elviselhetetlenné válik a feszültség, és szívem minden egyes dobbanásával forróbb lesz a testem.

– Nem – próbálok meg ellenkezni, ám a torkom mostanra annyira kiszáradt, hogy már levegőt sem kapok. Megrázom a fejem, mire Carter felhördül és egyetlen gyors mozdulattal felborítja az asztalt. A gazdag faragásokkal díszített, antik bútordarab hangos csattanással vágódik neki a falnak, amitől megremegek.

– Takarodj! – förmed rám.

Érdes hangja majdnem szétfeszíti a szobát.

Meghátrálok előtte és a rám törő félelem miatt megroggyan a vállam.

Könnybe borul a szemem, megpróbálok megszólalni, elmondani neki, hogy nem volt választási lehetőségem. Csupán azt tettem, amiről úgy gondoltam, a kötelességem.

– Én aztán soha…

Carter felém fordul, három hatalmas lépéssel közelebb jön hozzám. A nyakán megfeszülnek az izmok és sötét szemének pillantásával valósággal keresztüldöf.

– Le akartál lőni? – kérdezi, és a szemében hitetlenkedés és harag lángol.

Átható pillantása elég erős ahhoz, hogy meghátráljak.

– Carter – szólal meg a hátunk mögött Jase. A bátyja azonban továbbra is engem bámul, olyan vádló tekintettel, mintha elárultam volna.

Mintha a világ legszörnyűbb tettét követtem volna el.

Talán elfelejtkezett arról, hogy a rokonaim jöttek ide? Arról, hogy az életükért könyörögtem, ám ő ennek dacára is kivégezte volna őket? Már nem emlékszik arra, hogy elrabolt a családomtól és heteken át egy cellában tartott fogva?

A tekintete arról árulkodik, hogy gyűlöl.

Jól érzem a nyers és nyilvánvaló indulatot.

Ebben a pillanatban egyértelmű számomra, hogy őszintén gyűlöl. Ettől teljesen összeomlok.

Azért, mert mindannak dacára, amit elkövetett ellenem, én sohasem gyűlöltem Cartert.

Hanem szeretem.

Elerednek a könnyeim, amikor a legnagyobb érzéketlenséggel arra utasítja Jase-t, hogy távolítson el a házból.

A szívem kiüresedik, összeomlik, ám a lábam megmozdul és a testem arra kényszerít, hogy elinduljak. Carter azonban az utamat állja és megakadályozza, hogy a folyosón végigfutva bemeneküljek a hálószobába.

– Azt hittem, hogy szeretsz! – vicsorogja, mire én a számra szorítom a kezem, hogy valahogy visszatarthassam az előtörő könnyeimet.

Igenis szeretem.

Nagyon is.

Esküszöm, hogy szeretem ezt a férfit!

Még akkor is, ha szenvedek ettől és nagy fájdalmat okoztam neki.

Egyetlen szót sem tudok kinyögni, mert az arcomon érzem forró leheletét, és a testem zokogó ronccsá válik.

– Carter! – harsogja Jase. Megragadja a bátyja vállát és megpróbálja elrángatni mellőlem.

Abban a pillanatban futásnak eredek. Megpördülök és elrohanok Jase mellett. Nem merek Carter mellett próbálkozni ugyanezzel.

Ő elállná az utam, megragadna és ellökne magától. Ő maga gondoskodna arról, hogy kihajítsanak az otthonából. A búvóhelyem ajtaja a hálószobám után nyílik, így az a helyiség sem jöhet szóba. Figyelembe véve Carter idegállapotát, nem bízom abban, hogy betartja az adott szavát.

Nem fogja hagyni, hogy magamhoz térjek a megrázkódtatás után, és így megpróbáljam kimagyarázni magam.

Ehelyett olyan gyorsan, ahogy csak bírok, az ellenkező irányba iramodom. Remeg a lábam és tombol bennem az adrenalin. Erős fájdalom hasít a combomba, ahogy kettesével veszem a lépcsőfokokat. Megsüketít a szívem dübörgése és a lábam dobogása. Lángolok, izzadok, borzasztóan érzem magam.

Valahogy meg kell értetnem a helyzetet Carterral.

A nyomomba szegődik, bár ezt a maga lassú és gúnyos módján teszi. Abban a pillanatban megcsúszom, amikor meghallom őt a hátam mögött. Elesek, a könyököm és a tenyerem nagyot csattan a keményfa lépcsőfokokon, beütöm a térdem és perzselő fájdalom korbácsolja végig a testem.

A sírással küszködöm, ami miatt elönt az önutálat.

Én szúrtam el mindent. Ez az egész az én hibám. Hátrapillantva látom, hogy Carter elindult felfelé a lépcsőn. Lenyűgözően vonzó arca a harag és a könyörtelenség kőmaszkjává vált.

A cella!

Ebben a pillanatban villan belém ez a lehetőség. Rákényszerítem magam arra, hogy felkeljek és odarohanjak a cellához. Jól tudom, hogy a festmény mögött rejtőzik. Carter nem tud egyből bejönni utánam, ha bemenekülök oda és magamra zárom az ajtót. Kénytelen lesz elmenni a kulcsért; ezzel időt nyerek.

Nagy szükségem van rá.

Carternek meg kell nyugodnia, én pedig fellélegezhetek. A rövid időt arra fogom használni, hogy kitaláljam, miként magyarázzak el mindent érthető módon.

Felérek a lépcső tetejére és a lendületem erejét felhasználva ellököm magam a faltól. Befordulok a folyosóra.

Melyik kép az?

Hörögve kapkodok levegő után és a bőröm minden parányi részét hideg izzadság borítja be. A szívem továbbra is őrülten zakatol; összevissza ver.

Elhomályosodik előttem a világ.

Az előszoba falán hat jókora festmény lóg. Remegő kézzel végigsimítom oldalt az első keretét, megpróbálom félrehúzni, de nem ez a megfelelő. Összerezzenek és a tekintetem a közeledő férfi felé villan.

A következő festményt olyan erősen taszítom félre, hogy leesik a kampójáról és majdnem rám borul. Legalább két méter hosszú és másfél méter magas.

Nem itt van a rejtekhely!

Megreped és nagyot reccsen a kerete, és amikor átszökkenek fölötte, a fa megkarcolja a lábam, de nem törődöm vele.

Hol van a bejárat? Istenem, meg kell találnom!

– Nem menekülhetsz előlem.

Carter mély hangja visszhangot vet a szobában, és amikor a hátam mögé pillantok, meglátom a lépcsőn felfelé közeledő árnyékát.

Bumm, bumm!

A szívem egyre vadabbul, egyre keményebben lüktet. Alig kapok levegőt.

Nem tudom, hol van a cella bejárata.

Nem tudom!

A láda!

A felvillanó gondolat éppen elég ahhoz, hogy végigrohanjak a folyosón a hátsó lépcső felé. Felmegyek a második emeletre, ott balra fordulok. Olyan gyorsan száguldok, amennyire csak az erőmből telik, miközben levegőért kapkodok. Miközben újabb és újabb lépéseket teszek meg, szinte összezúz az a gondolat, hogy Carter nem ad esélyt a magyarázkodásra. Nem beszélhetek vele, nem kérhetek bocsánatot.

Csak időre van szüksége. Fel kell fognia a helyzetet. Képes leszek elmondani neki.

Rohanok, de közben lelki szemem előtt felvillan egy látomás: Carter arca abban a pillanatban, amikor rászegeztem a pisztolyt.

Úgy tűnik, már nincs kedve továbbra is lassan követni. Nem hagyja, hogy elmeneküljek előle, hanem futásnak ered, amikor felérek a fenti folyosóra.

Hallom a léptei dobogását a lépcsőn, ezért az utolsó cseppnyi energiámat is beleadom a rohanásba. Kis híján beleszáguldok a dolgozószobája zárt ajtajába. Beütöm a fejem, elsírom magam, de nemcsak a fájdalom miatt, hanem mindazért, amit tettem.

A bensőmben tomboló káosz miatt csak bénázok a kilinccsel és már azt hiszem, hogy az ajtót kulcsra zárták.

De nem!

Nyitva van. Egy pillanatra elönt a megkönnyebbülés. Nem tarthat sokáig. Most semmi sincs rendben.

Kurvára nincsen!

Nem pocsékolom az időt; még csak a dolgozószoba ajtaját sem csukom be magam után. Odaugrok a ládához, feltépem a tetejét és gyakorlatilag belezuhanok. Megütöm a combom és a hátam, majd egy sikoly robban ki a számon, de nem tudatosan, csupán az ösztönöknek engedelmeskedve. Nem törődöm a fájdalommal, semmi sem érdekel azon kívül, hogy magamra csukjam a láda tetejét, és így bezárkózzak.

Ahhoz, hogy megragadhassam a tető szélét, fel kell emelnem a kezem és eközben megpillantom Cartert az ajtóban.

Megbénít a félelem, ahogy meglátom az arcát. Eltorzult az őrjöngő dühtől és kivörösödött a futástól. A bőröm jéghideg, ahogy a láda teteje után nyúlok. Alig érzem az ujjam hegyét, amikor lerántom a tetőt.

Valami eltörik, ezt jól hallom, de nem tudom, hogy mi lehet az. Erős fájdalom hasít a tarkómba, megrándul a fejem, de ezzel sem foglalkozom, hanem az ujjammal gyorsan megpróbálom kitapogatni a ládán a zárat.

A sötét miatt nem sikerül rábukkannom, miközben jól hallom Carter közeledő lépteinek a dobogását. Végül remegő ujjam célba talál, és az egymás után felhangzó kattanások jelzik, hogy sikerült bezárkóznom.

Néhány hosszú másodpercen keresztül semmi mást sem hallok, csak a saját zihálásomat. Aztán fülsüketítő üvöltést hallok és a láda pár centire felemelkedik a magasba. Bár az arcomon végigcsurgó könnyek elhomályosítják a szemem, mégis látom, hogy Carter minden erejét beleadva megpróbál felemelni.

A ládát azonban arra tervezték, hogy ellenálljon az ilyen próbálkozásoknak, és most éppen ez történik.

Még apróbbra húzom össze magam, nem merek levegőt venni, de közben jól tudom, hogy Carter tehetetlen.

Csak ekkor figyelek fel a gyöngyszemek hangjára. Most veszem észre, hogy ott gurulgatnak mellettem a láda aljában. Először halálra váltan felsikoltok, mert azt hiszem, hogy valamilyen élőlények nyüzsögnek idebent a sötétben mellettem.

Csupán a nyakláncom gyöngyei. Leestek az elszakadt láncról.

Erre rádöbbenve elbőgöm magam.

Sajog a szívem a fájdalomtól, miközben a számra szorítom a kezem, nehogy még hangosabban zokogjak.

A láda ismét megmozdul egy kicsit, és én mindaddig becsukom a szemem, amíg Carter el nem engedi. A becsapódástól megtántorodom, és a szűk helyen nekiütődöm a láda falának. Felszisszenek, de megpróbálok összpontosítani.

Egy pánikroham, vagy egy annál is szörnyűbb dolog szélén egyensúlyozok!

Még sosem szorítottam össze ilyen nagy erővel a szemem. Miközben megpróbálok valahogy levegőhöz jutni, a döbbenet és az iszonyat a fulladás rémségével fenyeget.

Eltelik néhány perc és közben csupán Carter ziháló légzését hallom. Egy pillanatra úgy tűnik, valaki más is bejön, azt hiszem, Jase az.

Halkan megszólal és megpróbálja rávenni a bátyját arra, hogy megnyugodjon. Utána az ajtó hangos kattanással bezáródik, és újra csend telepszik a szobára.

Nincs itt más, csak a némaság, amit csupán a szívem dobogása és a fülemben dübörgő vér zaja tör meg.

Minden rendben lesz – próbálom megnyugtatni magam. – Carter meg fog érteni.

Rengeteg gondolat kavarog a fejemben. Carter csak annyit tud, hogy a behatolókat választottam. A családomat, vagyis az ellenségeit. Nemcsak pisztolyt szegeztem a fejére, de kis híján le is lőttem.

Ó, édes istenem!

Megszédülök.

Halállal fenyegettem meg az egyetlen férfit, akit valaha szerettem.

Amikor kinyitom a szemem, a résen át Carter tekintete rezzenéstelenül keresi a pillantásomat. Bár tudom, hogy nem láthat a sötétben, mégis olyan, mintha azt tenné. Sötét szemének pillantásával valósággal keresztüldöf, jéggé dermeszt és egy újfajta félelmet ébreszt bennem.

Mély hangját meghallva belém hasít a kétségbeesés. Suttogva erre figyelmeztet:

– Nem maradhatsz ott örökre.