A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Mr. Mayfair (Mister #1), 2019

Fordította
GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2019 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-06-4

EGY

Beck

– Kevin Bacon azt sem tudja, miről beszél – mondtam, és megütöttem a kis, fekete labdát.

Dexter elugrott, ahogy a labda a golyói felé pattant a falról.

– Mit ártott ő neked?

– Hat lépés távolság… hülyeség az egész.

– Mi? – kérdezte lihegve.

Elég csúnyán el fogom verni, és tudtam, hogy ez nem esik jól a törékeny egójának. Kétségkívül a síelés közben szerzett sérülésre fogja majd, amiről mindig panaszkodott. Szerintem, aki síelni megy, megérdemli, hogy megsérüljön. Ha az ember vaspapucsban száguldozik le egy hegyről, az csak egyféleképpen végződhet.

– Ez egy olyan elmélet, ami szerint a földön mindenki hat emberen át összeköthető. Szóval egy barátnak a barátjának a…

– Nem hibáztathatod ezért Kevin Bacont. Nem ő találta ki – mondta Dexter szerválás előtt.

– Oké, ha ennyire tudálékos akarsz lenni, Karinthy Frigyes se tudja, mit beszél.

– Nem tudom eldönteni, hogy épp elátkozol-e, vagy ukránul beszélsz.

– Magyarul – feleltem, és megtöröltem a homlokom.

Az edzéseimet nem a teremben töltött idővel, vagy az elégetett kalóriákkal mértem, hanem azzal, hogy mennyire izzadtam össze a ruháimat. Valaki feltalálhatna egy izzadtságmérő szerkentyűt. Rendesen megfizetném. Úgy gondolom, hogy az erőfeszítés vezet eredményhez.

– Ő találta ki ezt a marhaságot. Utánanéztem a neten.

– Baszki – morogta, ahogy a labda a piros vonal alatt ütközött a falnak, és ezzel megnyertem a meccset.

Már akkor tudtam, hogy nyerni fogok, amikor pályára léptem. Dexter csak akkor veszített fallabdában, amikor üzleti gondjai voltak, szóval nem akartam az arcába dörgölni a győzelmem.

– Aha. Mi vele a probléma?

Lehajoltam a felém guruló labdáért.

– Hibás az elmélet. Beleástam magam minden ismerősömnek az ismeretségi körébe, de nem találok összeköttetést Henry Dawnay-vel.

– Még mindig találkozni akarsz azzal a vén milliárdossal? – kérdezte Dexter vigyorogva, mintha az üzleti gondjaim jobb színben tüntetnék fel a játékban nyújtott rossz teljesítményét. – Lehet, hogy fel kell adnod.

– Henry Dawnay nem csak egy vén milliárdos. Ő a vén milliárdos, aki köztem, és kilencmillió-négyszázezer font között áll. Egy ekkora összeget nem adhatok fel ilyen könnyen. Minden utat bejártam, de nem találtam hozzá vezetőt. Azt gondoltam, hogy valamelyikőtök talán segíthet. Mi értelme a sikeres, gazdag barátoknak, ha semmi hasznukat nem vehetem?

– Valamelyikünknek? Az öt legközelebbi barátodra gondolsz, akik tűzbe tennék a kezüket érted?

Épp olyan biztosan tudta, hogy viccelek, mint amilyen biztosan tudtam, hogy a United fogja megnyerni a Premier Ligát. Az, hogy a tinédzserkori barátaim mind sikeresek és gazdagok, csak a körülményekből adódott. Nem számított, hogy mit dolgoztak, mert apámon kívül ők a legjobb emberek, akiket ismerek. Tűzbe tettem volna értük a kezem, mert tudtam, hogy ők is ezt tennék értem. Ez viszont nem jelentette azt, hogy nem reklamálhattam, amiért egyikük sem tudott nekem egy találkozót intézni Henry Dawnay-vel. Tudtam, hogy ettől egy hálátlan pöcsnek tűnök. Dexter is mindig ezzel vádolt.

Szememet forgatva az öltöző felé indultam. Le kellett zuhanyoznom, aztán elő kellett állnom egy tervvel.

– Senkinek sem kell tűzbe tennie értem a kezét. Inkább arra lenne szükségem, hogy valaki bemutasson a köztem és a tízmillió font között álló ingatlan tulajdonosának.

– Azt mondtad, kilencmillió-négyszázezer?

– Mondtam már, hogy milyen idegesítő vagy?

– Párszor – válaszolta Dexter, majd belökte az öltöző ajtaját. – Nézd, ha nem találsz közös ismerőst, miért nem nyomozod le, hogy hol van, ütközöl bele, és mutatkozol be neki?

„Kösz-a-tippet” tekintetet meresztettem a barátomra.

– Már megpróbáltam. Múlt hónapban a Dorchester előcsarnokában. Megrázta a kezem, majd elillant, mielőtt bemutatkozhattam volna.

Dexter érthető módon összerezzent. Tényleg nagyon megalázó volt a dolog. Úgy éreztem magam, mint egy kilencéves, aki találkozik Cristiano Ronaldóval.

Kinyitottam a szekrényem ajtaját, megragadtam a telefonomat, és megnéztem, kaptam-e üzenetet. Két nem fogadott hívás Danielle-től. Baszki. Még egy gubanc, amivel foglalkoznom kell.

– Hozzáfértem a naptárához, úgyhogy…

– Azt meg hogy a francba?

– Inkább hagyjuk. Hihető kifogásra van szükségem, hogy ne vágjanak börtönbe. Ha jól értelmeztem, számos brit törvényt megszegtem, és egypár nemzetközit is, hogy hozzájussak ahhoz az információhoz. Csak reméltem, hogy megérte.

– Hát, remélem, hogy dutyiba kerültök Joshuával.

Figyelmen kívül hagytam a feltételezését, miszerint a baráti társaságunk egy másik tagja is részt vett a dologban. Logikus következtetés volt, mert Joshua szeretett kormányzati szervezetek rendszereibe betörni. Méghozzá kikapcsolódásként. Mi, többiek inkább csak fallabdáztunk.

– Befolyásos ember vagyok ingatlanos körökben, sok a kapcsolatom, és pénzem is van. Francba, még azt is tudom, hogy milyen klotyópapírt használ a pasas. De ez nem elég ahhoz, hogy találkozzak vele.

Máshogy festettek volna a dolgok, ha a születési anyakönyvi kivonatomon a vér szerinti apám neve szerepelt volna.

– Nyugodj le, és találj ki valamit!

– Remek tanács – motyogtam, ahogy az e-mailjeimet görgettem a telefonomon.

Megláttam egyet közülük, amit Joshua küldött, Henry utazási programját és az időbeosztását tartalmazta. Leültem a padra, és megnyitottam a csatolt fájlt, abban reménykedve, hogy szervezett egy ebédet vagy egy meetinget valakivel, akit ismerek.

De sajnos nem. Semmi. Mondjuk, volt egy üresnek látszó hete, ami talán egy nyaralás lehetett.

– Tőle akarod megvenni az épületet Mayfairben, igaz?

– Igen. Abban a sorban minden ingatlan az enyém, csak az nem. Az a leglepusztultabb az összes közül, és még csak nem is csinál vele semmit. Ott áll üresen, felújításra várva. Hogy én újítsam fel.

Amióta az eszemet tudom, megszállottja voltam annak az épületnek.

– Nézd, a legrosszabb esetben kitalálsz egy kerülő megoldást.

Megráztam a fejem.

– Én nem kerülök. Én beleállok a feladatba.

Többször is átfuttattam a számításokat. Addig nem lehet profitom, amíg meg nem kaparintottam Henry épületét. És nem voltam hajlandó veszteséget termelni. Különben is, ez nem csak a pénzről szólt.

Abban az épületben lakott anyám, amikor megtudta, hogy terhes velem.

Abból az épületből lakoltatták ki, amikor a párja, a vér szerinti apám és egyben az épület tulajdonosa, megtudta, hogy terhes.

Amikor apám meghalt, egy távoli unokatestvér örökölte meg az épületet, és amikor anyám tinédzserkoromban elmesélte a történetet, elszántam magam, hogy megveszem. Talán azt gondoltam, hogy ha az enyém lenne, amit meg kellett volna örökölnöm, akkor a sok rossz helyreállna.

Akkor lerombolhatnám, és újraépíthetném.

Újraírhatnám a történelmet.

A dokumentumot tanulmányoztam, amit Joshua küldött. Miért volt egy üres hete? Hisz nem volt nyaralós típus. Az egyetlen referencia a héten két betű volt. M&K. Rákerestem a neten. Mit jelenthet? Ahogy görgettem a találatok között, nem tudtam elképzelni, hogy egy wigani bútorboltról, vagy egy amerikai DJ-ről lenne szó. Henry viszont nem elég, hogy régóta vagyonos, még rangja is van. Azt hiszem, gróf lehet, de nem használta a titulust. Biztos voltam benne, hogy nem Wiganben vásárol, és hogy nem foglalkoztat DJ-ket.

Fel akartam hívni Joshuát, de ekkor megláttam egy újabb e-mailt. Amikor megnyitottam, egyből észrevettem az M&K-hét dátumait. Egy elektronikus esküvői meghívó volt. Úgy tűnt, Joshua épp annyira volt kíváncsi, mint én. Egy egész hetes esküvő? Ezeknek az embereknek nincs munkája? Az M Matthew-t jelentett, a K pedig Karent, vagyis a vőlegényt és a menyasszonyt. Rákerestem a nevükre a neten, de nem ismertem őket. Ez nem volt meglepő. Olyan párnak tűntek, akik egy krokettpályán találkoztak. Matthew sportkabátot és szalmakalapot viselt. Nem gondoltam volna, hogy az örökölt vagyonnal rendelkező emberek máshogyan néznek ki, mint az átlag, de rajtuk valahogy mégis látszott. Talán a rendezetlen haj miatt, vagy hogy sütött róluk, hogy el vannak kényeztetve.

Egy esküvő tökéletes helyszín lehetne Henry megközelítéséhez. Nyugodt és jókedvű lenne, ahogy az ismerősei körében kikapcsolódik.

De az ő ismerősei nem az én ismerőseim.

Az én pénzem új volt, mint a hajnali napfény, és emiatt nincs helyem az esküvőn.

– Ha már itt tartunk, hogy van Danielle? Sikerült már tönkretenni a kapcsolatotokat? – kérdezte Dexter, visszarántva a valóságba.

Felnéztem a telefonomról.

– Mi? Jól van.

Ebben nem voltam olyan biztos. Megint magamra haragítottam. Amikor legutóbb beszélgettünk, közölte, hogy szeretné komolyabbá tenni a kapcsolatunkat, de én szerettem a felszínes, sekélyes randikat. Pár vacsora egy héten, amit a nálam alvás követ. Többre nem volt időm. Mindig a következő üzletemen dolgoztam, és új lehetőségekre vadásztam. Ez nem hagyott sok időt az életemben, és azt a keveset szerettem a barátaimmal tölteni. Lehet, hogy ez rosszul hangzik, de a nők csak általánosságban léteztek számomra. Egy nő sosem volt igazán fontos. Így hát az elmúlt pár hónapban Danielle-lel jártam, azelőtt Juliett-tel, a nyár végére valószínűleg valaki mással fogok járni. De vissza kéne hívnom Danielle-t. Elfoglalt voltam, és ez a Henry-dolog kezdett az agyamra menni.

– Mikor vitted el utoljára vacsorázni? Vagy mikor beszélgettél vele utoljára, a hálószobádon kívül?

– Jézusom, mi vagy te, pszichológus?

Bűntudat kúszott a bőröm alá, de a telefonom képernyőjén maradt a tekintetem. Lemondtam a szombati vacsorát. Megint. Dühös volt, úgyhogy hagytam neki egy kis teret. De már csütörtök volt. A rohadt életbe! Vissza kellene hívnom. Ha ezt bevallom Dexternek, azt fogja mondani, hogy egy pöcs vagyok. Mondjuk, nem terveztem vallomást tenni. Egyszerűen el voltam havazva, és megfeledkeztem Danielle-ről. Megnéztem az üzeneteim, hogy a hangjából felmérjem, hol a helyem.

Három „hívj vissza” hangüzenetet töröltem ki. A negyedik már egy „hol vagy?” volt, az ötödik még egy „hívj vissza”, de itt már nyugodtabbnak hangzott. Ez jó így, pont, ahogy reméltem. A hatodik hangüzenetre viszont nem számítottam. Na jó, talán legbelül mégis. Végighallgattam, ahogy szakít velem. Hangjának tónusa nyugodt volt, szavai pedig élesek.

– Minden rendben? – kérdezte Dexter, az arcomat tanulmányozva.

Megállítottam a hangüzenetet.

– Egy önző, munkamániás seggfej vagyok. És Danielle Fisher exe.

A nap folyamán másodjára rezzent össze Dexter. Ezúttal is teljesen érthetően.

Megvontam a vállam, mintha nem lehetett volna mit tenni. Mintha nem teljes mértékben az én hibám lett volna.

– Előbb kellett volna visszahívnom.

Dexter bólintott, ahogy a dereka köré tekert egy törülközőt.

– Ebben igazad van, de ha tényleg neked való lett volna, nem felejted el. Vagy felvetted volna neki a telefont. Beszélni akartál volna vele.

– Mit tudsz te a kapcsolatokról, meg a tökéletes nőről?

– Épp eleget.

– De nem Stacey az – mondtam, a jelenlegi párját említve.

– Stacey nem… Attól még, hogy én elbasztam a lehetőségemet a tökéletes nővel, neked nem kell. Tanulj a hibáimból!

Felsóhajtottam, és visszatértem az e-mailhez, amit Joshua küldött.

– Majd szólok Stacey-nek, hogy csak átmeneti barátnő, amíg meg nem találod az igazit.

– Ne legyél fasz!

– Te se – feleltem.

Tényleg pöcs voltam. Danielle lemondónak tűnt, mintha nem értem volna fel az elvárásaihoz. Talán ezért fájt. Olyan hangnemet ütött meg, mint a tanárom, amikor azt mondtam neki, hogy nem tervezek egyetemre menni. Mindig is jó jegyeim voltak, de nem volt kedvem továbbtanulni. Nem az én világom volt ez, minél hamarabb pénzt akartam keresni. Kétlem, hogy ugyanabban a hangnemben beszélne hozzám, ha most találkoznánk. Azt gondolta rólam, hogy lusta vagyok, pedig épp ellenkezőleg. Henrynek, Karennek és Matthew-nak talán bejött az egyetem, de én hasznosabban akartam tölteni az időmet. Pénzre volt szükségem.

De akármennyit is kerestem, nem kerültem közelebb Henry Dawnay köreihez.

Ennek változnia kell. Ki kellett találnom, hogyan juthatnék be az esküvőre.

KETTŐ

Beck

Kétszer is végigfutottam a vendéglistát. Valamit biztos nem vettem észre. Vagy valakit.

– Háromszor átnéztem, uram – szólt az asztal másik oldaláról az asszisztensem, Roy. – Még az ismerősei ismerőseit is végigfutottam.

Mire lezuhanyoztam és visszaértem az asztalomhoz, Joshua már átküldte a vendégek listáját, én pedig elszántan próbáltam bejutást keresni az esküvőre. A vőlegény apja közismert a város pénzügyi köreiben, mint az egyik legrégebbi londoni befektetési bank partnere. Ismertem a fajtáját. Azok közé tartozott, akik utálták, hogy a londoni klubok manapság már kénytelenek voltak nőket is beengedni, és visszasírták azokat az időket, amikor ebédszünet után senki sem várta vissza az embert az irodába. Hálásnak kellett volna lennem, mert az ilyen férfiak taposták ki az utat a magamfajtáknak. A menyasszony apja pedig földbirtokos, ami azt jelentette, hogy a napjai nagy részében semmit nem csinált, csak tweedzakót hordva, fel-alá gurult a Land Roverjében. Ha csak egy embert ismernék a listáról, akkor megkérhetném, beszéljen Henryvel, hogy elmondja neki, jó vagyok a munkámban, és megbízhat bennem. Talán még azt is megemlíthetné neki, hogy volna számára egy üzleti ajánlatom. Közel sem mindegy azonban, ki a szóvivő. Dexter és én sokat ugrattuk egymást, de bármit megtettünk volna a másikért. Ha neki kellett volna összekötnie engem és Henryt, tudom, hogy ódákat zengett volna rólam. Mi hatan mindig ott voltunk egymásnak, a barátságunk olyan szoros, hogy akár testvérek is lehetnénk. Nem tudom, hogy meg mernék-e bízni bárki mást egy ilyen fontos feladattal. A legjobb az lenne, ha én magam mennék el az esküvőre. Akkor Henry kénytelen lenne végighallgatni, és biztos vagyok benne, hogy meg tudnám győzni, hogy odabiggyessze az aláírását a pontozott vonalra.

– És biztos vagy benne, hogy nem ismerek senkit?

Lehet, hogy nem a megfelelő iskolákba jártam, és nem a megfelelő körökben szocializálódtam, de már évek óta sikeres vagyok. Több pénzem van, mint a londoni lakosság nagy részének együttvéve, és állandó kapcsolatban állok különböző ügyvédekkel, bankárokkal és üzletemberekkel. Ennek ellenére, egyetlen embert sem ismertem a háromszázötven fős listáról.

– Száz százalék. Minden ismerősét leellenőriztem, és még a LinkedIn-profilját is megnéztem. Az elmúlt öt év karácsonyi képeslapjait is visszakerestem, hátha elfelejtettem valakit.

Ez nem volt túl meglepő. Ugyan mind angolok vagyunk, és ugyanabban a városban élünk, mégis, mintha egy másik bolygó lakosai lennénk ezeknek az embereknek a szemében.

– Gondolom, nincsenek szingli nők a listán…

Kell, hogy legyen valaki, aki egyedül megy. Egyedülálló vagyok, így hát csak meg kell őt találnom, és el kell csábítanom. Nem, ez egy borzasztó terv. Biztosra kell mennem. Nem kockáztathatok. Garanciát akartam. Egy szerződést vagy valamit.

– A megnevezetlen kísérővel meghívottak a lista alján vannak – mondta Roy.

Legörgettem a listán, és négy nevet találtam. Egy férfit és három nőt.

– Tudod az életkorukat? Vannak róluk fotók?

– Nem, uram. De utána tudok járni.

Tudnom kell, hogy pontosan kik ezek a nők.

Candice Gould

Suzie Dougherty

Stella London

Három egyedülálló nő. Ez lehet a belépőm. Nagyobb szükségem van rájuk, mint az oxigénre. Nem biztos, hogy el tudom csábítani őket, de azt tudom, hogy mindenki akar valamit. Nekem pedig figyelemre méltóan bőséges forrásaim vannak. Csak rá kell jönnöm, hogy mit akarnak, aztán jöhet a csere: egy jachton töltött hét, vagy bármi, amire az elkényeztetett emberek vágynak. Le kell nyomoznom őket, és ajánlatot kell tennem nekik.

A három nő egyike volt a kulcs a Dawnay-épülethez.

HÁROM

Stella

Új nap, új remény, ahogy a régi szólás tartja. De számomra az új nap csak újabb tizenkét órát jelentett a nyamvadt kis irodámban, a világ legrosszabb főnökével. Borzasztó munka ismeretlen embereket olyan pozíciókba helyezni, ahol nem érzik jól magukat. Még csak két hónapot töltöttem toborzási tanácsadóként, de úgy éreztem, sosem fogom megszokni.

Berregett az asztalomon a telefonom, én pedig a főnököm irodája felé fordultam. Utálta, ha valaki magánbeszélgetést folytat munkaidőben. Ha a lélegzés időbe telne, már azt is betiltotta volna.

Florence volt az. Sosem hívott, amikor dolgoztam. A kezembe véve a saját életem, felvettem a telefont.

– Szia! – súgtam.

– Gép előtt vagy?

– Persze. Ide vagyok láncolva. Miért?

– Öt percre vagyok. Bármit is csinálsz, ne nézd meg az e-mailjeidet! Öltözz fel, és gyere le!

Florence biztosan megkattant. Állandóan néztem az e-mailjeimet.

– Épp a beérkező leveleimet bámulom.

– Mármint a személyes e-maileket, nem a munkahelyit. Ígérd meg, hogy nem nézed meg őket! Kapcsold ki a gépet, és gyere le! Bemegyek érted az irodába, és kiviszlek!

– Még csak hat múlt. Nem mehetek el. Különben is, mi a gond? – Florence kétségbeesettnek tűnt. – Minden rendben veled és Gordyval?

Tökéletes párt alkottak Gordyval. Ha valahogy mégis összetűzésbe kerültek, akkor bármi megtörténhet.

– Most kanyarodtam a Monmouth Streetre. Rajtad van a kabátod?

Jézusom! Nem válaszolt a kérdésemre. Florence-nek szüksége van rám.

– Jövök – mondtam, a vállam és az állam közé szorítva a telefonomat, és kikapcsoltam a számítógépet.

Leakasztottam a székem háttámlájáról a kabátomat, és a kijárat felé indultam, figyelmen kívül hagyva a főnököm asszisztensét, aki az órára mutatott, amikor meglátott.

Amint kinyílt a lift ajtaja, megláttam Florence-t. Az iroda bejárati üvegajtajának a túloldaláról nézett rám, görnyedt háttal, összeráncolt homlokkal és hófehér arccal. Egyértelmű volt, hogy valami katasztrofális dolog történt.

Meg akartam ölni Gordyt.

– Annyira sajnálom, Florence – mondtam, ahogy átöleltem.

Olyan szorosan ölelt, hogy alig kaptam levegőt. Szegény biztos nagyon el lehet keseredve. Mind azt gondoltuk, hogy Gordy a jók közé tartozik.

– Azt akartam, hogy tőlem tudd meg – mondta Florence, ahogy elengedtük egymást.

– Itt vagyok, mondd csak! – feleltem, és megragadtam a kezét. – Segítek eltüntetni a holttestet, ha szeretnéd.

Meglepettnek tűnt az ajánlatom hallatán, de miért? Tudta, hogy bármit megtennék érte. A két legjobb barátnőmért tűzbe mentem volna.

Átmentünk az utca túloldalára, és leültünk a Monmount Street egyik bárjának kinti asztalához, amely az irodával szemben volt. A munkahelyem kevés előnyének egyike az elhelyezkedése. A West End tele van jobbnál jobb éttermekkel és kávézókkal.

– Borra lesz szükségünk – mondtam.

Ha ő nem, akkor majd én ölöm meg Gordyt.

Rendeltünk egy üveg bort, és helyet foglaltunk.

– Láttad? – kérdezte Florence. – Nagyon nyugodtnak tűnsz.

– Mit? Ja… – sóhajtottam, és elővettem a zsebemből a telefont. – Azt mondtad, van valami az e-mailemen.

– Szóval nem láttad?

– Mit?

Erre gyorsan kikapta a kezemből a telefont.

– Kinek a testét akarod eltüntetni?

– Gordyét, természetesen. Mondd el, mit csinált!

Florence csak a fejét rázta.

– Nem Gordyról van szó, hanem Mattről.

Földbe gyökerezett a lábam, és a vér is belém fagyott. Ha Florence szerda este hatkor idáig eljött a munkahelyéről, akkor ez nem lehetett jó hír. Baleset történt? Meghalt?

– Meg fog házasodni – mondta, és megszorította a kezem.

Elhúztam a kezemet, ahogy próbáltam feldolgozni, amit mondott.

– Dehogy házasodik meg. Alig két hónapja szakítottunk.

Nem igazán tudtam kimondani, hogy szakítottunk, mert úgy éreztem, nem tükrözi a valóságot. Csak átmeneti dolog volt, hogy különváltunk. Kiborult, amiért az összes ismerősünk megházasodott, és állandóan azt kérdezték tőlünk, hogy mi mikor fogunk. Csak azt a tipikus pasireakciót mutatta, amikor a nagy kérdés előtt mentálisan összeomlanak. Gondoljunk Vilmos hercegre és Kate Middletonra. Három hónapos szünetet tartottak, mielőtt összeházasodtak.

– Sajnálom, Stella.

Florence könnyes szemmel nézett fel rám, amitől zakatolni kezdett a szívem. Nem viccelt.

– Hogy érted? Kivel? Honnan tudod?

– Gordy irodájába küldték a meghívót, aztán küldtek egy e-mailt a programokról.

Megpróbáltam nyelni, de összeszorult a torkom. A pohárért nyúltam, amibe Florence szorgosan töltötte a bort.

– Nem értem. Itt valami nem stimmel!

Mégis hogyan lehetséges ez? Sosem kérte meg a kezem, pedig hét évet voltunk együtt. Hat évig együtt is éltünk. Nem. Ez nem lehet igaz. Florence biztosan tévedett.

Florence lassan megrázta a fejét.

– Sajnos van még rosszabb is ennél. Nem is tudom… hogy mondjam el…, de Karennel fog összeházasodni.

Hidegrázás futott végig a testemen.

Nem tudtam megszólalni.

Nem kaptam levegőt.

Nem tudtam gondolkodni.

Florence elém csúsztatott egy fehér kártyát.

Kavargó gyomorral végigsimítottam a dombornyomott betűkön. Pont ilyen meghívót választottam volna a saját esküvőmre. Vastag, fehér papír, arany szegéllyel és elegáns, fekete betűkkel. Egyszerű. Klasszikus. Visszafogott.

Úgy látszik nem volt elég az életem szerelmét megnyernie, a legjobb barátnőmnek az ízlésemet is el kellett lopnia.

– Karen és Matt? – Florence arcát tanulmányoztam, válaszokat keresve. – Az én Mattem? Az én Karenem?

Florence félrehajtotta a fejét.

– Valamiért téged is meghívtak. Ötletem sincs, hogy miért. Gordy sem tudott rájönni.

Engem is meghívtak? Mondjuk, rajtam keresztül ismerték meg egymást.

– Mióta vannak…?

Ezért hagyott el engem Matt? Visszagondolva, elég bizarr kifogásai voltak.

Nem tudom, hogy egymásnak valók vagyunk-e.

Mást várunk az élettől.

Úgy gondoltam, hogy félt a közelgő esküvőtől és a babáktól.

Úgy tűnik, tévedtem.

– Karen esküszik, hogy amióta szakítottatok, de…

– Beszéltél vele?

Most, hogy jobban belegondoltam, nagyon rég beszéltem Karennel. Folyamatosan írtunk egymásnak, de hetek óta nem láttam.

– Egyből felhívtam, amikor Gordy megkapta a meghívót. Érdekes módon, az irodájába küldték. Nem mintha Gordy eltitkolta volna előlem.

Csak pár szófoszlányt fogtam fel Florence mondandójából.

– Mit mondott?

– Csak azt, hogy… – Florence ekkor szünetet tartott, és vett egy mély levegőt. – Rájöttek Matt-tel, hogy szeretik egymást, és hogy komoly a dolog. Mást nem mondott. Ahogy megemlítettelek, előállt egy kifogással, hogy letehesse a telefont.

Szóval a pasim házasodik. Az expasim. A férfi, akivel hét éven át háltam, házasodni készült. Ez a legtöbb esetben a legrosszabb dolog lett volna, ami történhet, de… a legjobb barátnőmmel?

Miért?

– Terhes?

Florence hátradőlt a székében.

– Gondolod, hogy ezért csinálnák?

Mi másért?

Miért kérte meg Matt valaki más kezét, amikor annyi időt áldoztunk egymásra?

Miért nem szóltak nekem erről?

Miért szerettek egymásba?

– Nem tudom, hogy van-e kielégítő magyarázat – mondtam –, de ha összebújtak, Karen pedig teherbe esett, az megindokolná az elsietett házasságot.

Könnyebb volt ezt gondolni, mint azt, hogy a legjobb barátnőm belezúgott a páromba. Ettől a gondolattól csak újabb és újabb kérdések merültek fel bennem. Mióta voltak egymás iránt érzéseik? Matt mindvégig Karent akarta? Együtt voltak a hátam mögött? Hónapok óta? Évek óta? A kapcsolatunk kezdete óta?

– Nem értem, miért nem mondta el – motyogtam. – Nem mintha nem derült volna ki előbb vagy utóbb, hiszen meghívott az esküvőre.

– Sajnos erre sem tudok magyarázatot adni, azon kívül, hogy azért, mert egy rohadék.

Ezzel egyelőre be kellett érnem.

– Gondolom Karen azért hívott meg, hogy tudassa velem a hírt. Túl gyáva ahhoz, hogy szemtől szembe elmondja, hogy ellopta a barátomat.

– Szerinted már akkor is találkozgattak, amikor még együtt voltatok?

– Ez az első kérdés, amit fel akarok tenni nekik.

Hogy utaltak-e rá jelek? Amióta Londonba költöztünk, Matt rengeteget dolgozott. De azért jöttünk el Manchesterből, mert itt megkapta azt az állást, amire mindig is vágyott. Persze hogy minden idejét abba fektette.

Mikor lett volna ideje megcsalni?

A kapcsolatunk azon szakaszában tartottunk, amikor már alsógatyákat vettem Mattnek, ő pedig emlékeztetett, hogy három hete nem hívtam fel a tesómat.

Egy csapat voltunk.

Szerettük egymást.

Úgy volt, hogy együtt töltjük életünk hátralevő részét.

Én legalábbis így gondoltam.

Sírnom kellene, de valamiért még nem érkeztek meg a könnyek. Talán nem hittem el ezt az egészet. Talán elnyomta őket a haragom.

Karen az általános iskola első napja óta az életem része volt. Akkoriban mindig kicsit csúfnak éreztem magam mellette. Ötévesen sosem csúszott le a térdig felhúzott zoknija, nem úgy, mint nekem. Tizenhárom évesen nem küzdött pattanásokkal, húszévesen pedig sosem láttam elmaszatolt sminkkel.

Karen azelőtt ismerte Mattet, hogy összejöttünk volna. Az egyetem első évében gyakran meglátogatott Manchesterben. A fiúk nyáladzani kezdtek, amikor megérkezett, a lányok pedig szépítkezési tippeket kértek tőle. Állítólag nem tudott beilleszkedni Exeterben, amit nehezen hittem el, mert az összes barátom odavolt érte.

Amikor Matt a nyári bálon felkért egy táncra, és azt mondta, hogy a legjobbat hozom ki belőle, és hogy tetszenek neki a melleim, nagyon megörültem, hogy Karen már ismerte, mert így aprólékosan kielemezgethettük a kapcsolatomat Matt-tel.

Hét évvel később Karen majdnem olyan jól ismerte Mattet, mint én.

– Lehet, hogy el kéne menned az esküvőre, és amikor megkérdezik, hogy van-e valakinek kifogása, felteheted a kérdést – vetette fel Florence. – De nem, nyilván nem mehetsz el az esküvőre.

– Persze hogy nem.

A meghívás ellenére, szinte biztos voltam benne, hogy én voltam az utolsó ember, akit Karen látni akart az esküvőjén. Amúgy sem volt a bakancslistám része, hogy végignézzem, ahogy az életem szerelme összeházasodik a legjobb barátnőmmel.

– Te elmész?

Testvérként tekintettem Florence-re, de ha Karen képes volt lefeküdni a pasimmal, akkor vajon képes volt meggyőzni Florence-t is?

– Dehogyis.

– Gordy biztosan el akar majd menni, és nélküled nem fog. Ha több idő lenne az esküvőig, és már házas lennék, vagy legalább együtt lennék valakivel, akkor biztosan elmennék.

Ha másért nem, legalább azért, hogy lássam Karen arcát, amikor megkapja a válaszát a meghívóra.

– Küldtek egy listát a programokról – mondta Florence.

Összeráncoltam a homlokom. Annyira lefoglalt a fehér meghívó, ami úgy hasonlított arra, amit én választottam volna, hogy meg is feledkeztem az e-mailről.

– Egy egész héten át tartó esküvői ünneplés lesz Skóciában.

Összerogytam a széken. Hálás voltam, hogy a kabátom elfedte a libabőrt a karomon.

– A nagybácsikája kastélyában? – kérdeztem.

Florence bólintott, nekem pedig hányingerem lett.

– Mindig is azt mondta, hogy ott akar majd megnősülni.

Tavaly voltunk ott. Kirándultunk, lovagoltunk, és a csillagos ég alatt aludtunk. Fergeteges volt. Már-már varázslatos.

– Hatalmas faszfej ez a pasi – mondta Florence.

Matt Gordon megkapta valaki mással azt az életet, amiről mindig álmodtunk.

NÉGY

Stella

Csak bámultam a pohár bort, amit Florence elém tolt. Amióta elmondta, mi a helyzet Karennel és Matt-tel, mindennap talált ürügyet, hogy eljöjjön az irodámba. Ez azt jelentette, hogy nem kellett egyedül innom.

Ugyanaz a bár, új üveg bor.

Az elmúlt három hét olyan volt, mintha vastag köd vett volna körül, amitől nem láttam semmit, és nem tudtam másra gondolni, csak Karen és Matt árulására.

Bejártam az irodába, de a nap végén már csak arra emlékeztem, hogy reggel leültem, délután pedig felálltam.

Továbbra sem kaptam válaszokat a kérdéseimre.

– El kéne mennetek, hogy el tudjátok mesélni, milyen ízléstelen ruhája van – mondtam.

Szegény Florence. Biztos nagyon unta már a folyamatos rágódásomat a történteken. Abba akartam hagyni. Másra akartam gondolni, de egyszerűen beleragadtam ebbe a borzasztó körbe, amiben a Mattről és Karenről elképzelt jelenetekkel kínoztam magam.

Hogy összejártak a hátam mögött.

Hogy azon nevetgéltek, milyen hülye vagyok, amiért nem vettem észre, hogy végig szerették egymást.

Hogy egy naptár fölé hajolva, a tökéletes szombatot keresik az esküvőjükre.

Hogy összeállítják a vendéglistát.

Hogy kiválasztják a meghívókat.

Hogy csókolóznak.

Hogy szexelnek.

Megragadtam a pohár bort és belekortyoltam, remélve, hogy eltompítja a képzeletemet.

– Talán fel kéne bérelned egy dögös pasast, hogy elmenjen veled. Mint abban a filmben – mondta Florence –, amelyikben az a csaj játszik a Will és Grace-ből.

– A Lagzi-randira gondolsz?

Nagy beleéléssel bólintott.

– Komolyan. Kell, hogy legyen Londonban egy ezzel foglalkozó cég. Még azt is eljátszhatnátok, hogy jegyesek vagytok. Tönkretehetnéd Karen nagy napját azzal, hogy megszégyeníted, amiért ellopta a pasidat, és amiért meghívott az esküvőre.

– Mit tettek ebbe a borba? – kérdeztem. Florence könyvelőként állandóan képzeletbeli életeket faragott magának. – Te is tudod, hogy nem tehetem.

– De igen. Karen ellopta a pasidat. Nem akarod megalázni? Gondolj magadra! Mindig másokat helyezel magad elé. Gondolj arra, hogy te mit akarsz!

– Egyrészt, kétlem, hogy fel lehet bérelni Dermot Mulroney-t, másrészt, amikor azt a filmet készítették, még nem létezett közösségi média. Az emberek szimplán beírnák a keresőbe, hogy bérelhető pár, és látnák, hogy milyen órabérért dolgozik. Én lennék a legnagyobb idióta a világon. Szóval magamra gondolok.

– Talán igazad van. Egy nemzetközi üzletembernek kell lennie, vagy egy híres színésznek, vagy…

– Csak tudja, hogyan viseljen egy öltönyt.

– Emlegetett szamár – motyogta Florence, mögém nézve.

Megfordultam, hogy lássam, mire figyelt fel. Pontosabban, kire. Nem volt az esete. Florence általában a szőkékre pályázott, ez a magas férfi azonban ezt cáfolta sűrű, sötét hajával, kreol bőrével és borostájával. Inkább az én esetem volt. Legalábbis elméletben.

Gyakorlatban viszont… Nos, Matt nem mondható kifejezetten alacsonynak, de ugyanolyan magasak voltunk, ha magas sarkút viseltem, és jóképűnek véltem, legalábbis az én ízlésem szerint, de nem az a pasas, akit mérföldekről észrevenne az ember.

Ezt a férfit azonban nem lehetett nem észrevenni.

Egymásra néztünk, és elmosolyodott, mire én ösztönösen visszamosolyogtam. Florence felé fordultam, ahogy a férfi elsétált az asztalunk mellett, és bement a bárba.

– Na, egy ilyen férfit kell elvinned az esküvőre.

– Vagy házas, vagy meleg. És ha ne adj isten egyik sem, akkor pszichopata. Nem bízom magamban a férfiak terén. Ha tévedtem a férfiról, akivel hét éven át egy ágyban aludtam, akkor valószínűleg elég rossz érzékem van a pénisszel rendelkező egyedekhez.

– Hölgyeim – szólalt meg mellettem a pincér, egy vödör jégben csillogó üveggel, és két pezsgőspohárral a kezében.

– Ezt nem mi rendeltük – mondtam az üveg Dom Pérignont tanulmányozva, és azt kívánva, bárcsak mi rendeltük volna.

– Az úr rendelte önöknek – felelte, és az ablak felé biccentett.

Odafordultam, és a sötét hajú idegen szemébe néztem, aki egy pillanatra kirántott a szenvedésemből.

– Nem fogadhatjuk el – mondtam, ahogy a pincér kitöltötte a pezsgőt a poharakba. Valami nem volt rendben. Túl könnyen jött a mosoly az arcomra. Ha a jelenlegi állapotomban valaki ki tud csalni belőlem egy mosolyt, akkor nem lehet megbízható.

– Dehogynem – mondta Florence, a poharát emelve az idegen felé.

A szemem forgatva belekortyoltam a pezsgőbe, és elhatároztam, hogy nem nézek többet a férfira.

– Szóval, szerinted ne reagáljak a levélre, vagy jelezzem, hogy nem tudok menni?

– Szerintem vagy azt jelezd, hogy mekkora szemetek, vagy ne is válaszolj semmit – felelte Florence.

– Jó lenne, ha lenne egy izgalmas okom nemet mondani.

– Ne válaszolj, vagy találj ki valamit! Mondd, hogy a Maldív-szigeteken leszel munkaügyben.

– Azt senki sem hinné el. Toborzási tanácsadó vagyok, nem szupermodell.

Az egyetlen elutazásom, amióta belekezdtem a munkámba, Wiltshire-be vitt, de nem voltam benne biztos, hogy azt bárki is megirigyelné. Egy Swindonban töltött nap nem valami luxusnyaralás.

– Lehet. De beszélhetsz az előléptetésedről.

– Egy toborzási tanácsadó cég vezetői pozíciója szintén nem valami figyelemreméltó.

Örültem a gyors előléptetésnek, de nem mondanám, hogy igazán kielégített volna. Segített kifizetni a lakáshitelt, semmi több.

– Teljesen feladtad a lakberendezést?

Florence kérdésére egyszerűen kellett volna, hogy jöjjön a válasz. Amikor Matt elköltözött, még épült a vevőköröm, de valamiből meg kellett élnem, ezért elfogadtam az első állást, amit kaptam. Még mindig nem voltam benne biztos, hogy jó döntés volt. Ragaszkodtam a lakáshoz, amiben éltünk, így hát Matt átíratta a nevemre a hitellel együtt. Legbelül úgy gondoltam, hogy vissza fog jönni. Hogy hazajön hozzám.

– A munkám kiszámítható megélhetést ad. Valahogy ki kell fizetnem azt a kölcsönt.

– El sem hiszem, hogy Londonba költöztél miatta, feladtad az álmod, és képes volt így hátba szúrni.

– Nem miatta költöztem Londonba.

Ettől gyengének tűntem, és ugyan lehet, hogy megcsalt, de nem voltam hajlandó áldozatként tekinteni magamra.

– Még mindig Manchesterben lennél, ha nem kapta volna meg azt az állást.

– Tudom, de egy pár voltunk, egy csapat, és álmai munkájáról volt szó. – Pont akkor kezdett el virágozni a lakberendező üzletem, amikor Matt megkapta az ajánlatot. – Úgy gondoltam, hogy ő lesz a férfi, akivel az egész életemet töltöm majd. Azt akartam, hogy megkapja a munkát, amire mindig is vágyott.

– Szóval magad elé helyezted, mint ahogy mindig tetted.

– A kapcsolatunkat választottam. A lehető legjobb közös jövőt. Azt hittem, Londonban is fel tudom majd építeni az üzletemet.

Az első pár hónap a beilleszkedéssel, és új kliensek keresésével telt. De amikor Matt elhagyott, odavesztek a kliensek, és rám maradt a hitel. Azt tettem, amit tennem kellett. Jelentkeztem, amire csak tudtam, függetlenül attól, hogy köze volt-e a lakberendezéshez.

– De utálod a toborzást. Azt mondtad, hogy csak átmeneti meló, amíg felépíted a vevőkörödet.

– Tudom, de hát ilyen az élet.

A toborzás hosszas és fárasztó munka volt. Amióta nekikezdtem, úgy éreztem, nem a saját kezemben van az életem. A főnököm látszólag úgy gondolta, hogy a tulajdona vagyok. Szerdán felhívott este fél tizenegykor, épp az ágyamban feküdtem, és a Sabrina Hátborzongató Kalandjait néztem az Ipaden, azt remélve, hogy találok egy varázsigét, amivel rendbe tudom hozni az életem. Még csak bocsánatot sem kért, amiért olyan későn zargat. Mintha teljesen normális lett volna, hogy este tíz után egy kiemelten fontos ügyféllel kapcsolatban faggat.

– Csak úgy tudok visszatérni a lakberendezéshez, ha találok egy klienst, aki el tud látni félévnyi munkával. Úgy garantált megélhetésem lenne, és tudnám építeni a portfóliómat, ami több munkához vezethet.

– Nem tudnál találni valami állást egy lakberendező cégnél? Akkor legalább azzal foglalkozhatnál, amit szeretsz.

– Nincs sok lehetőség, és ahol van, ott borzasztó a fizetés, mert tele van a szakma elkényeztetett kölykökkel, akiknek nincs szüksége pénzre.

– Elnézést!

A mély férfihangtól megremegett a lábam, és libabőr lepte el a karom.

Felnéztem a napfénybe, és megláttam az asztalunk mellett álló jóképű, öltönyös fickót, aki rendelt nekünk egy pezsgőt. Öntudatlanul elmosolyodtam, pedig tudtam, hogy nem kellett volna.

– Öhm… köszönjük a pezsgőt – motyogtam.

– Felfigyeltem önre, amikor elsétáltam az asztaluk mellett, és szerettem volna, ha ön is felfigyel rám.

Nem akartam mondani, hogy már akkor sikerült felfigyelnem rá, amikor elsétált mellettünk.

– Kellemes ajándék, egy ilyen szar nap után – feleltem.

Elmosolyodott, és egy pillanatra, mintha egy tíz méter magas fal vett volna körül minket, ami kizárta a külvilágot.

– Sajnálom, hogy rossz napja volt, de örülök, hogy jobb kedvre deríthettem – mondta.

Széles vállától, és a szavaiban rejlő melegségtől majd elolvadtam. Mintha a szemem közé talált volna Ámor nyila. Ilyen egy igazi férfi.

– Kérem, csatlakozzon hozzánk! – mondta Florence.

Meg akartam ölni. Pontosan tudta, hogy cölibátust esküdtem a nemrég történtek után. Nem volt szükségem egy öltönyt viselő görög isten kísértésére. Ezenfelül jókora folt éktelenkedett a ruhámon, árulkodva az ebédre fogyasztott levesről. Még egy ok, amiért nem álltam készen flörtölni, randizni vagy egyáltalán szóba elegyedni férfiakkal.

– Érezzétek jól magatokat! – mondtam, ahogy lehajoltam a táskámért. – Nekem mennem kell.

Rá sem kellett néznem ahhoz, hogy tudjam, Florence a szemét forgatja. Nem érdekelt. Nem volt gyakori, hogy jóképű férfiak csak úgy leszólítottak, de aznap semmi kedvem nem volt hozzá. Haza akartam menni, pizsamában Made in Chelsea-t nézni, és joghurtos jégkrémmel tömni magam.

Amikor felálltam, a férfi a vállamra tette a kezét.

– Csak öt perc. Lenne egy ajánlatom önnek, Stella.

Lefagytam, és hidegrázás futott végig a hátamon, ahogy próbáltam rájönni, honnan tudhatta meg a nevemet.