A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L. J. Shen: The Villain (Boston Belles #2), 2020

Fordította

LADÁNYI KLÁRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Vakmerő (Vágyak iskolája-sorozat 1.), 2021

Vagány (Vágyak iskolája-sorozat 2.), 2021

Vadító (Vágyak iskolája-sorozat 3.), 2022

A szívtipró (Bostoni Bikák 1.), 2022

Copyright © 2020. THE VILLAIN by L.J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektor: Ernyei Bea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-86-9

Lejátszási lista

Sub Urban: Cradle

Bishop Briggs: River

White Stripes: Hardest Button to Button

Gogol Bordello: Sally

Milk and Bone: Peaches

Nick Cave and the Bad Seeds: Red Right Hand

Corinak és Lanának.

Elveszve a pokolban, Perszephoné,

Vedd hát öledbe fejét,

S mondd: „Kedvesem, kedvesem,

Nem is oly szörnyű itt lent.”

(EDNA ST. VINCENT MILLAY:
Fohász Perszephonéhoz, részlet)

A vérző szívvirág rózsaszín és fehér színű, alakja nagyban hasonlít a szív hagyományos ábrázolási módjára. Egyéb megnevezései közé tartozik még a lakatvirág és a csüngő szív is. A növény közismerten mérgező, érintése irritációt okoz, fogyasztása pedig halálos. Teljes pompájában kizárólag tavasszal virít, csakúgy, mint a mitológiai istennő, Perszephoné.

Előszó

PERSEPHONE

Az én szerelmi történetem egy halálesettel kezdődött.

Azzal a hanggal, ahogy a lelkem szilánkosra robbant a hospice ház padlóján, akár a törékeny porcelán.

Tilda néni, aki a kórházi ágyában kornyadozott, hörögve vette a levegőt. Olyan hangja volt, mint az összekoccanó pénzérméknek.

A könnyeimmel áztattam el a kórházi köpenyét, miközben kis öklömmel markoltam az anyagot. Nem foglalkoztam anyu kérésével, hogy szálljak le a beteg testvéréről.

– Kérlek, ne menj el, nénikém! Kérlek! – krákogtam.

A rák átterjedt a tüdejére, a májára és a veséjére is, gyötrelmessé téve számára a légzést. Az utóbbi hetekben ülve aludt, az éberség és a tudattalanság váltogatta egymást.

Tizenkét évesen a halál egy elvont fogalom volt számomra. Valós, mégis idegen és távoli. Olyasvalami, ami csak más családokban esett meg, más emberekkel.

Most már értettem, mit jelent.

Tilda néni többet nem kap fel, nem penget rajtam többé, mintha léggitár lennék.

Soha többé nem jön Belle-ért és értem az iskolába egy almaszeletekkel és eperrel teli tasakkal, amikor a szüleink sokáig dolgoznak.

Soha többé nem fonja be a hajam, nem mesél varázslatos történeteket görög istenekről és háromfejű szörnyetegekről.

A nagynéném a fülem mögé tűrte szőke tincseimet. A szemében olyan kézzelfoghatóan reszketett a betegség, szinte a nyelvemen éreztem az ízét.

– Elmenni? – hörögte. – Te jóég, az egy nehéz szó. Soha nem tennék ilyet, Persy. Élve, halva és a kettő között, mindig ott leszek veled.

– De hogyan? – Rángattam a köpenyét, szinte csüngtem az ígéretén. – Honnan fogom tudni, hogy tényleg itt vagy, miután a tested eltűnik?

– Csak nézz fel, te kis bolond! Az égbolt mindig a miénk lesz. Ott találkozunk majd, a napsugarak és a felhők között.

A forró, ragacsos nyarakon Tilda nénivel kifeküdtünk a fűbe a Charles folyó mellett, és a felhőket néztük, melyek úgy jöttek-mentek, mint az utasok egy vasútállomáson. Először megszámoltuk őket, aztán kiválasztottuk a legviccesebb formájúakat, a legpuffibb darabokat. Aztán elneveztük a felhőket.

Fellegvári Flórián úr és Flóra asszony.

Jeges Hajnal és Szilver.

Tilda néni hitt a varázslatban, a csodákban, én pedig? Nos, én benne hittem.

Míg a nővérem, Emmabelle mókusokat kergetett, fiúkkal focizott és fára mászott, addig mi Tilda nénivel az eget csodáltuk.

– Adsz majd valami jelet? – sürgettem. – Hogy ott vagy az égen? Egy villámot, esőt. Ó, tudom már! Esetleg tojjon rám egy galamb!

Anyu a vállamra tette a kezét. A nővérem, Belle szavaival élve: ideje volt bevennem a nyugibogyót, de gyorsan.

– Egyezzünk meg valamiben – javasolta a nagynéném, és kifulladva felnevetett. – Mint tudod, a felhők megbízhatóbbak a hullócsillagoknál. Amikor eljön az idő, és felnősz, és csak egyetlen felhőt látsz az égen, kérj valamit, amire vágysz. Amit igazán szeretnél, én pedig megadom neked. Onnan tudod majd, hogy vigyázom rád. Csak egy csoda jár, Persephone, úgyhogy légy óvatos, mit kívánsz! De megígérem, hogy bármi legyen is az, megadom neked.

Tizenegy éven keresztül tartogattam a Felhőkívánságomat. Úgy őrizgettem, mint egy becses családi ékszert.

Nem használtam fel, amikor a jegyeim romlani kezdtek.

Sem akkor, amikor Elliot Frasier rám aggatta a Puncifranci Pöcsrugó gúnynevet a középiskola második évében, ami rajtam is maradt negyedikig.

Még akkor sem, amikor apát kirúgták, és a McDonald’s meg a meleg víz ritkaságszámba menő luxuscikkeké vált.

Végül egy meggondolatlan pillanatban vesztegettem el a Felhőkívánságomat.

Egy kudarcra ítélt vágyra, egy ostoba fellángolásra, egy viszonzatlan szerelemre.

Egy olyan emberre, akit Amerika minden médiafelületén csak a Szégyentelenként emlegettek.

Cillian Fitzpatrickre.

*

Három évvel korábban

Aznap már délre részeg voltam, amikor a legjobb barátnőm, Sailor férjhez ment.

Általában jókedvű részeg voltam. Felelősségteljes. Az a fajta, aki egy kicsit hangosabban beszél, horkantva nevet, és úgy táncol, mintha senki sem látná, ugyanakkor taxit hív, kimenti a barátait a balul elsült randikból, és soha nem hagyja, hogy bárki a környezetében olyan tetoválást varrasson magára, amit másnap reggel megbánna.

Ebben az esetben viszont nem így volt.

Ebben az esetben tajt részeg voltam. Az a fajta részegség volt ez, ami kórházzal és infúzióval, egy nem kívánt terhességgel vagy priusszal végződik.

Több oka is volt, hogy ennyire berúgtam, és mindre rá is mutatnék, ha egyáltalán meg bírnám tartani az ujjamat a levegőben.

A gondot csupán az jelentette, hogy a lehető legrosszabbkor voltam pocsékul. Koszorúslány-teendőim akadtak. Huszonhárom évesen nekem kellett vinnem a – dobpergést kérek! – virágokat!

Fura dolog volt felnőttként virághordó lánynak lenni? Ugyan, dehogyis! Megtiszteltetés volt.

Jó, rendben. Egy kicsit ciki.

És a kicsit ciki alatt azt értem, hogy lélekölően megalázó volt.

Mégsem mondhattam nemet.

Én voltam Persephone! A laza, kiegyensúlyozott barát, aki mindig úszik az árral.

Az, aki fenntartotta a békét, és csapot-papot hátrahagyott, ha segíteni kellett valakinek.

Aisling, Sailor leendő sógornője tartotta a két és fél méteres uszályt Pippa Middleton módra, a tesóm, Emmabelle pedig a gyűrűfelelős volt.

A Thorncrown kápolna luxus esküvői helyszínnek számított a massachusettsi partvidéken. A sziklaszirt fölé magasodó középkori vár ötven hektáron terült el, építészetét az Óvilág ihlette, Franciaországból importált mészkőből készült, meghitt kertekkel és óceáni kilátással büszkélkedett. A menyasszonyi lakosztály egy halvány krémszínű apartman volt, aminek berendezését egy karmos lábú kád, egy terasz és négy, teljesen felszerelt öltözőasztal alkotta.

A fényűző esküvő minden költségét a vőlegény, Hunter Fitzpatrick családja állta. Sailor rangján felül házasodott, ezzel magasabbra lépett a társadalmi ranglétrán.

A Fitzpatrickek egy kasztba tartoztak a Rockefellerekkel, Kenney-kkel és a Murdochokkal.

Gazdagok, hatalommal, befolyással bírnak, és a pletykák szerint annyi titkuk van, hogy tele volt velük minden a pincétől a padlásig.

Furcsa volt belegondolni, hogy a lány, akivel együtt ugróiskoláztam, és megengedte, hogy levágjam a frufruját, alig egy óra múlva Amerika hercegnéje lesz.

Az pedig még őrültebb dolog volt, hogy pont ő mutatott be annak a férfinak, aki mostanság az agykapacitásom kilencven százalékát és minden álmomat lefoglalta.

Az a szégyentelen anélkül törte össze a szívemet, hogy egyáltalán feltűnt volna neki a létezésem.

Hogy kijózanodjak, fel-alá kezdtem járkálni a szobában, és megálltam az ablaknál. A párkány fölé hajoltam, arcomat a nyári égbolt felé fordítottam. Egy magányos felhő úszott lustán a nap alatt, csodás idő ígéretét hordozva.

– Tilda néni, de jó, hogy látlak! Hogy vagy?

Nem először beszéltem úgy egy felhőhöz, mintha az a halott nagynéném lenne, így nem foghattam rá a bennem lévő alkohol mennyiségére.

– Az időjárás szépnek ígérkezik. Sailor értékelni fogja. Hogy nézek ki?

Megperdültem fenyőzöld ruhámban az ablak előtt, és játékosan meglibbentettem a hajam.

– Szerinted most végre észrevesz?

A felhőnek nem kellett semmit tennie ahhoz, hogy tudjam a választ: nem.

Nem fog észrevenni engem.

Soha nem tette.

Abban is erősen kételkedtem, hogy egyáltalán tudott a létezésemről.

Öt éve ismertem őt, és még egy szót sem szólt hozzám.

Felsóhajtottam, aztán felkaptam a virágokat, amiket korábban a lakosztály előtt szedtem, és az orromhoz emeltem a csokrot, majd mohón beleszippantottam. Az illatuk meleg, friss és tavaszias volt.

A rózsaszín virágok szív alakúak voltak. Néhány szálat a féloldalasan feltűzött hajamba fontam.

Az egyik tüske megszúrta az ujjamat, mire a számhoz emeltem, és leszívtam róla a vércseppet. A növényi nedv ragacsossága betöltötte a számat, és felmordultam.

– Tudom, tudom! Túl kéne magam tenni rajta, és továbblépni.

Gyorsan megnyaltam az ujjaimat, hogy megszabaduljak a nedvtől.

– Vékony a határvonal a romantikus és az idióta között. Azt hiszem, a kelleténél nagyjából négy évvel tovább lovagoltam a témán.

Az idősebb Fitzpatrick fiú iránti megszállottságomat öt éve dédelgettem. Az egy francos fél évtized! Minden pasit, akivel csak randiztam, ehhez az elérhetetlen olajmágnáshoz hasonlítottam, csillogó szemmel pislogtam rá, és mániákusan elolvastam minden létező információt róla. Az, hogy egyszer csak úgy döntök, hogy többé már nem érdekel, esélytelen volt. Már próbáltam korábban.

Vagy belevágok, vagy feladom.

Ehhez viszont fel kellett használnom Tilda néni kívánságát, és azt kérni, hadd léphessek tovább.

Már éppen a kívánságra nyitottam a számat, ám a szavak megakadtak a torkomon.

Kiejtettem a virágokat a kezemből, és a tükörhöz botorkáltam. A nyakamon birtokló férfikézre emlékeztető kiütések terpeszkedtek szét. A pirospozsgás folt lefelé terjedt, egészen a két mellem közötti árokig. A bőröm minden négyzetcentimétere vörössé változott.

Hogy a pokolban lett allergiás reakcióm? Túlságosan ideges voltam egész reggel, hogy bármit is egyek.

Talán a féltékenység okozta. Az a hegyesfogú zöld szörnyeteg, ami előkúszott a szívemből. Arra emlékeztetett, hogy az én álmom volt menyasszonynak lenni, nem Sailoré, a fenébe is!

Persze, ez nem volt túlságosan feminista, sem ösztönző, sem haladó szellemiségű, de attól még nem volt kevésbé igaz. Az én igazam.

Házasságra vágytam, fehér deszkakerítésre, gügyögő, a hátsó kertben randalírozó pelenkásokra, az őket kergető szagos labradorokkal.

Amikor csak hagytam erre terelődni a gondolataimat (ami nem történt meg túl sűrűn), az egész igazságtalansága kiszorította belőlem a szuszt is. Mielőtt megismerte Huntert, Sailor volt a második legaszexuálisabb dolog a világon az orvosi maszkok után.

És mégis ő ment férjhez először közülünk.

Kopogás zaja rántott vissza a valóságba.

– Pers? – A nővérem, Emmabelle (röviden csak Belle) búgott fel az ajtó túloldaláról. – Húsz perc múlva kezdődik a szertartás. Mi tart ennyi ideig?

Hát, Belle, megdöbbentően hasonlítok egy Cheetosra mind színben, mind pedig kinézetben.

– Ideje összekapnod magad! A csajszink már kétszer belehányt a limó szemetesébe, és úgy szidja a vőlegényt, mint a bokrot, amiért nem lépett le Vegasban, ráadásul az egyik műkörme Amelia Earhartot{1} játszik.

– Hogy érted ezt? – kiáltottam a lakosztály ajtaján keresztül.

– Eltűnt. Reméljük, nem Sailor hajában. – Hallottam a nővérem hangjában megbújó vigyort. – Ó, még valami! Elhoznád Hunter gyűrűjét, amennyiben a bátyja nem jön érte? Elvileg ez Cillian dolga lenne, de ő valószínűleg épp a kertben van, és megnyúzza az egyik női alkalmazottat, hogy aztán divatos kabátot csináljon belőle.

Cillian.

Összeszorult a gyomrom a neve említésére.

– Vettem! Öt perc és jövök.

Hallottam a nővérem lépteinek kopogását, ahogy visszaindult a várakozó limuzinhoz.

Körbenéztem a szobában.

Hogy tüntethetném el ezt a hülye kiütést?

Magamban csettintettem egyet, és körbenéztem Aisling „Ash” Fitzpatrick táskája után kutatva, amit megtaláltam az ágyon. Kotorászni kezdtem benne. Volt itt ragtapasz, egy svájci bicska és egy kis méretű sminkfelszerelés. Biztosan tartott magánál allergiagyógyszert meg antihisztamint, hiszen cserkész volt, minden eshetőségre felkészült, legyen az kiütés, egy betört köröm, egy világháború vagy egy hirtelen jött pandémia.

– Ez az! – Kihúztam a bőrnyugtató krémet a gyémántberakásos Hermès táskából. Bedörzsöltem a kencét, és nagyon elégedett voltam a részeg önmagammal, amikor kitárult mögöttem az ajtó.

– Öt perc, Belle! – A tekintetem még mindig az elszíneződött karomra szegeződött. – És igen, emlékszem, Hunter gyűrűje…

Felnéztem. Leesett az állam, miközben a szavak a torkomon akadtak. A krém kicsúszott az ujjaim közül.

Cillian „Kill” Fitzpatrick állt az ajtóban.

Hunter Fitzpatrick bátyja.

Amerika legígéretesebb agglegénye.

A kőszívű, márványból faragott arcú örökös.

Aki annyira elérhető, mint a hold, és éppoly hűvös és változó is.

És ami a legfontosabb: a férfi, akit azóta szeretek titkon, mióta csak megpillantottam.

Gesztenyebarna haját hátra fésülte, szemének füstös borostyán színe volt. Bár íriszének széle mézszínű volt, hiányzott belőle minden melegség. Frakkot viselt nagydarab Rolex-szel, arcán az a fajta halvány fintor ült, amivel azokat figyelte, akik bosszúságot okoztak neki. Vagy azzal, hogy nem dughatta meg őket, vagy azzal, hogy nem csikarhatott ki pénzt belőlük.

Mindig nyugodt volt, csendes és visszafogott, soha nem vonta magára a figyelmet, a jelenléte mégis betöltött minden helyiséget, amint belépett.

A testvéreivel ellentétben Cillian nem volt szép.

Legalábbis nem a szó hagyományos értelmében. Az arca túlságosan markáns volt, vonásai túl feltűnőek, a vigyora túlságosan gunyoros. Erőteljes állkapcsa és mandulavágású szeme nem illettek hibátlan vonásainak szimfóniájához. Ám volt benne valami dekadens, amit sokkal csábítóbbnak találtam Hunter nyilvánvaló, Apolló-szerű tökéletességével és Aisling Hófehérkés szépségével szemben.

Cillian olyan volt, mint egy sötét altatódal, ami arra hív, hogy merüljek el a karmai közt, és befészkeljem magam a sötétségébe.

Én pedig, nem hiába neveztek el a tavasz istennője után, arra vágytam, hogy a föld megnyíljon alattam, és elnyeljen. Le akartam zuhanni az alvilágába, és soha többé nem akartam kijönni onnan.

Húha! Az az utolsó mimóza koktél tényleg kinyírta az utolsó agysejtjeimet is.

– Cillian! – Elcsuklott a hangom. – Helló! Hali! Szia!

Micsoda ékesszólás, Pers!

Az üdvözlésemet a nyakam vakarásával fűszereztem meg. Annyira jellemző, hogy pont olyankor leszek vele kettesben életemben először, amikor úgy nézek ki, és úgy is érzem magam, mint egy hatalmas lávafolyam.

Cillian egy nagymacska hanyag eleganciájával sétált oda a széfhez. Áradt belőle a nyers veszély, amitől a lábujjaimat önkéntelenül bekarmoltam. A közömbösségétől sokszor elgondolkodtam, hogy egyáltalán ott voltam-e a szobában vele.

– A limuzin három perc múlva indul, Penrose.

Szóval mégiscsak léteztem.

– Köszönöm.

A légzésem nehézkessé, lassúvá vált, és kezdett felderengeni a gondolat, hogy valószínűleg mentőt kell hívnom.

– Izgatott vagy? – sikerült kinyögnöm.

Semmi válasz.

A széf fémajtaja automatikusan kattant egyet, ahogy kioldott a zár. Cillian kivette a Hunter gyűrűjét tartalmazó fekete bársonydobozt, majd rám nézett. Tekintete a vörös arcomról és karomról a hajamban lévő rózsaszín-fehér virágokra siklott. Az arcán átfutott valami, egy pillanatnyi tétovázás, mielőtt megrázta volna a fejét, és elindult vissza az ajtó felé.

– Várj! – kiáltottam.

Ő megállt, de nem fordult felém.

– Nekem… Nekem… – Egyértelműen jobb beszélőkére van szükségem. – Mentőt kell hívnod nekem. Azt hiszem, allergiás reakcióm van.

Visszafordult, és végigmért. Minden egyes másodperctől, amíg rajtam tartotta fürkésző tekintetét, a testhőmérsékletem tíz fokot esett. Cillian Fitzpatrickkel egy légtérben lenni egy élmény volt. Olyan, mint egy félhomályos, üres katedrálisban ülni.

Abban a pillanatban azt kívántam, bárcsak a nővérem, Emmabelle volnék.

Ő megmondaná neki, hova dugja a hozzáállását. Aztán berángatná az egyik elszigetelt kertbe, és meglovagolná az arcát.

Csakhogy én nem Belle voltam, hanem Persephone.

A félénk, kedves, szentike Persy.

A csak misszionárius pózban, leoltott villanynál szexelő Persy.

Az esetlen romantikus.

A mindenkinek kedvében járó.

Az unalmas.

Volt egy pillanatnyi csend, mielőtt visszalépett volna a szobába, és becsukta az ajtót maga után.

– Nem sok minden van abban a szép kis fejedben, mi?

Felsóhajtott, az ágyra dobta a zakóját, majd kigombolta a mandzsettáját. Ahogy feltűrte fehér ingujját izmos alkarján, elégedetlenül nézett le rám.

A testem úgy döntött, ez a megfelelő pillanat arra, hogy a földre roskadjon, úgyhogy azt is tette. A szőnyegre omlottam, és zihálva szívtam be a levegőt.

Szóval így érezhette magát Tilda néni.

Az esésem meg sem hatotta, Cillian megnyitotta a csapot a szoba közepén álló karmos lábú kádnál, a kék jelzés felé fordítva, hogy a víz jéghideg legyen.

Amikor elégedett lett a vízhőmérséklettel, odalépett hozzám, és a hasamra fordított a cipője orrával, mintha csak egy zsák homok lettem volna, majd lehajolt, és a derekamra nyomta a tenyerét.

– Mit… – kaptam levegő után.

– Ne aggódj! – Egyetlen mozdulattal tépte le a fűzős ruhát a testemről. A szakadó anyag és a lepattanó gombok durva hangja keresztülhasított a levegőn. – A kislányok nem az eseteim.

Volt köztünk korkülönbség. Tizenkét évet nem lehetett csak úgy figyelmen kívül hagyni. Habár engem soha nem zavart.

Ami viszont igazán zavart, a hirtelen támadt meztelenségem volt. Úgy reszkettem alatta, mint a nyárfalevél.

– Mi a fenét műveltél? – sipítottam.

– Mérgezési tüneteid vannak – közölte tárgyilagosan.

Ettől kijózanodtam.

– Hogy mi?

Válaszul belerúgott a mellettem heverő virágokba, melyek elrepültek a szoba túlsó felébe.

A légzésem még felületesebbé, még nehézkesebbé vált. Az életerő kiszivárgott a testemből. A kádba zúduló víz gurgulázása monoton és megnyugtató volt, és hirtelen kimerültnek éreztem magam. Aludni akartam.

– A lakosztály előtt találtam – motyogtam, az ajkam nehéz volt. A szemem elkerekedett, ahogy rájöttem valamire. – Meg is ízleltem!

– Hát persze, hogy megtetted – áradt hangjából a szarkazmus. A vállára emelt, és kicipelt a mosdóba. Kornyadt testemet a vécé mellé rakta, a fejemet a hajamba markolva emelte fel. A térdembe fájdalom hasított. Nem volt valami gyengéd.

– Meg foglak hányatni – jelentette be, majd minden egyéb felvezetés nélkül a torkomba nyomta két nagy ujját. Mélyen. Öklendezni kezdtem, és azonnal elhánytam magam, miközben ő fogta a fejem.

Joe Exotic szavait idézve: ezt nem fogom túlélni. Cillian a hajamat fogja, miközben meghányat.

Addig ürítettem a gyomromat, amíg Cillian meg nem győződött róla, hogy minden távozott belőle. Csak azután törölte le az arcomat a puszta kezével, meg sem hatotta a hányásmaradék.

– Mégis migazk? – A szavaim összefolytak, a fejemet a vécéülőkére hajtottam. – A virágok.

Cillian ijesztő könnyedséggel kapott a karjába, majd átsétált velem a szobába, és az ágyra dobott. Anyaszült meztelen voltam egy testszínű tangát leszámítva.

Hallottam, ahogy az egyik szekrényben kotorászik. Kinyitottam a szemem. Épp megragadott egy elsősegély-dobozt, kivett belőle egy kis üveg gyógyszert meg egy fecskendőt, aztán összevont szemöldökkel olvasta az apró instrukciókat a fiolán, miközben beszélt:

– Vérző szívvirág. Közismerten szép, ritka és mérgező.

– Pont, mint te – motyogtam. Most komolyan poénkodtam a halálos ágyamon?

Cillian figyelmen kívül hagyta a csodás észrevételemet.

– Majdnem megmérgeztél egy egész kápolnányi embert, Emmalynne.

– Persephone vagyok – vontam össze a szemöldököm.

Vicces, hogy szinte levegőt sem kaptam, mégis sikerült felhúznom magam azon, hogy összetévesztettek a nővéremmel.

– A testvéremet pedig Emmabelle-nek hívják és nem Emmalynne-nek.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte fel sem nézve, miközben a tűt az üvegcsébe szúrta, hogy felszívja bele a folyadékot. – Nem úgy rémlik, hogy a fiatalabbik a nagyszájú.

A „Fiatalabbik” címszó alatt tárolt el az emlékezetében. Remek.

– Abban vagyok-e biztos, hogy ki vagyok, vagy abban, hogyan hívják a nővéremet? – Ismét vakarózni kezdtem, nagyjából olyan nőiesen, mint egy vad ogre. – Mindegy is, a válaszom igen. Biztos vagyok benne.

A nővérem volt az emlékezetesebb.

Hangosabb volt, magasabb és érzékibb. A haja ragyogó pezsgőszínű. Általában nem zavart, hogy az árnyékában legyek. De gyűlöltem, hogy Kill Emmabelle-re emlékezett és nem rám, még úgy is, hogy elrontotta a nevét.

Életemben először nehezteltem a nővéremre.

Kill elhelyezkedett az ágy szélén, és a térdére csapott.

– Az ölembe, Virágos Lány!

– Nem.

– Ezt a szót el kéne felejtened a jelenlétemben.

– Úgy tűnik, tele vagyok meglepetésekkel. – Az ajkam a lepedőn mozgott. Tudtam jól, hogy folyik a nyálam. Most, hogy már könnyebben lélegeztem, feltűnt a leheletem hányásszaga.

A másik irányba fordítottam a fejem az ágyon. Talán a halál mégsem olyan rossz ötlet. A férfi, akiért évek óta megszállottan odavoltam, egy hatalmas pöcs, és még csak a nevemet sem tudja.

– Nem érdekel, ha meghalok – krákogtam.

– Engem sem, édesem. Csakhogy valaki más felügyelete alatt kell ezt megtenned.

Körém fonta a karját, és a lábára húzott. A mellem elterült az izmos combján, a mellbimbóm a nadrágját súrolta. A fenekem egy vonalba került az arcával, így tökéletesen rálátott. Szerencsére túlságosan is gyengének éreztem magam ahhoz, hogy zavarba jöjjek.

– Maradj nyugton!

A jobb farpofámba szúrta a tűt, majd lassan befecskendezte a folyadékot. A szteroidok azonnal hatni kezdtek, mire teleszívtam a tüdőmet friss levegővel, az ajkam pedig hozzáért a térdéhez, ahogy kinyílt. Megkönnyebbülten felnyögtem, a hátam megfeszült. Egy dudort éreztem a testemnek feszülni. Vastag volt és hosszú, a hasam nagy részét átérte. Ez az izé egy puskatokba való, nem pedig vaginába.

A helyzet egyre forróbb lesz.

És nem csak az.

Így maradtunk még vagy tíz percig. Én ismét levegőhöz jutottam, nagy adagokban szippantottam be, ő pedig meglepő gyengédséggel szedegette ki a hajamból a virágokat, és egy zsebkendőbe rakta. A fenekemre tette az egyik kezét, majd lassan kihúzta belőle a tűt, mire a vágy végighullámzott a testemen.

A fejem az ágyra bukott.

Szégyenletesen közel kerültem az orgazmushoz.

– Köszönöm – mondtam halkan, és az ágyra tettem a tenyerem, hogy felnyomjam magam. Cillian a hátamra tapasztotta a kezét, és visszanyomott a lábára.

– Ne mozdulj! A fürdővized pillanatokon belül elkészül.

Megvolt az az ijesztő és idegesítő képessége, hogy lekezelően viselkedett velem, miközben éppen megmentett. A részegség, hála és szégyen egyvelegét érezve azt tettem, amit mondott.

– Szóval… Persephone. – A nevemet ízlelgette, miközben a hosszú, erős ujjaival letolta a bugyimat a lábamon. – A szüleid tudták, hogy elviselhetetlen leszel, és már előre megbüntettek ezzel a sztriptíztáncos névvel, vagy éppen görög mitológiai lázban égtek?

– Tilda nénikém nevezett el. Mellrákkal küzdött időről időre. Azon a héten születtem, amikor gyógyultnak nyilvánították az első kör kemó után. Az anyám ajándéka volt, hogy ő nevezhetett el.

Utólag belegondolva, eléggé elhamarkodták az ünneplést. A rák pár év múlva teljes erőbedobással tért vissza, és magával is vitte a nagynénémet. Legalább volt néhány jó évem vele.

– Nem mondhattak nemet. – Cillian a földre lökte a bugyimat.

– Én szeretem a nevemet.

– Nem valami elegáns.

– Jelentése van.

– Semminek nincs jelentése.

Felé kaptam a fejem, hogy haragos pillantást vethessek rá. A mellkasomban forróság gyúlt.

– Ha maga mondja, dr. Seuss!

Cillian levette rólam a magas sarkút, ezzel teljesen lemeztelenített. Lepakolt az ágyra, hogy felálljon, és elzárja a csapot, aztán leült a kád szélére.

– Csüngő szív. – Megkavarta a vizet az ujjával, hogy leellenőrizze a hőmérsékletet.

Felemeltem a fejem az ágyról.

– Így is nevezik a szívvirágot – magyarázta távolságtartóan. – Ülj be!

Hátat fordított nekem, ezzel némi magánszférát biztosítva. Beléptem a kádba, és felszisszentem. A víz jéghideg volt.

Cillian a telefonján írt valamit, miközben a bőrömet a sarkvidéki víz hűtötte. Már az injekciótól sokkal jobban éreztem magam. Habár szinte mindent kihánytam, amit reggel ettem és ittam, még mindig részeg voltam. Közénk telepedett a csend, amit meg-megszakítottak a személyzet tagjainak és a rendezvényszervezők utasításainak hangjai a lakosztály falain túlról. Tudtam, hogy a kellemetlen helyzet ellenére csak ez az egy esélyem van elmondani neki, mit érzek. Minden ellenem szólt. A meztelenségem okozta erekciótól eltekintve úgy tűnt, a puszta létezésem is hidegen hagyja.

Most vagy soha, a soha pedig túlságosan hosszú időnek tűnt nélküle. A férfi nélkül, akit szeretek.

– Akarlak téged. – A kád hűvös felületéhez döntöttem a fejem. A szavak felkúsztak a falakra és a mennyezetre, az igazság megtelítette a levegőt, feszültséggel töltve meg azt. Az „sz” betűs szó használata túlságosan intim lett volna, túlságosan ijesztő. Jól tudtam, hogy amit érzek iránta, az szerelem, még a bunkó viselkedése ellenére is, de azt is tudtam, hogy soha nem hinné el nekem.

Az ujjai gyorsan jártak a telefonján. Talán nem is hallotta.

– Mindig is akartalak téged – mondtam hangosabban.

Semmi válasz.

Önsanyargató módon mondtam tovább. A büszkeségem és a magabiztosságom lépésről lépésre omlott össze.

– Néha annyira akarlak, hogy alig kapok levegőt. Máskor meg a légzés okozta fájdalom remekül eltereli a figyelmem arról, hogy vágyom rád.

Az ajtón kopogtattak, mire Cillian felkapta a fejét. Aisling állt a küszöbön, kezében egy koszorúslányruha.

– Azt mondtad, kell egy plusz ruha? Mi a jó eget… – Elhallgatott, ahogy meglátott a bátyja válla fölött. A szeme villámokat szórt.

– Te szent szűz! Ti ketten…?

– Soha nem tennék ilyet – csattant fel Cillian, és kikapta a ruhát a húga kezéből. – Tartóztasd fel a limót! Öt percen belül lent lesz.

Ezzel becsapta az ajtót a testvére orra előtt, és a biztonság kedvéért rá is zárta.

Soha nem tennék ilyet.

A forró pánikkal kevert jó öreg szégyenérzet száguldott keresztül rajtam.

Beütött a valóság.

Megmérgeztem magam.

Részegen hadováltam Cilliannek.

Hagytam, hogy levetkőztessen, meghánytasson, beinjekciózzon és bevezényeljen a kádba.

Aztán örök szerelmet vallottam neki, miközben odaszáradt hányadékdarabkák díszítették az ajkamat.

Kill teljesen tárgyilagosan dobta a kezembe a fürdőköntöst.

– Törölközz meg!

Talpra szökkentem, és úgy tettem, ahogy mondta.

Odahozta Aisling pótruháját, és rám segítette.

– Nem kérek a segítségedből! – Vágtam oda. Éreztem, hogy az arcom kipirult.

Ostoba, ostoba, ostoba!

– Nem érdekel, mit akarsz.

Összeszorított szájjal figyeltem sötét alakját a tükörben, ahogy bekapcsolta a fűzőmet. Gyorsabban és hatékonyabban dolgozott, mint bármelyik varrónő, akit valaha láttam. Elképesztő volt. Az ujjai csodát műveltek a szalaggal, ahogy befűzte az apró karikákba, hogy aztán bekössön, mint valami ajándékot.

Rám tört a felismerés, hogy már abban a pillanatban tudta, hogy megmérgezett a növény, amint belépett a szobába, és meglátta a virágot a hajamban, de addig nem ajánlotta fel a segítségét, amíg meg nem kértem rá.

Meg is halhattam volna.

Nem viccelt, amikor azt mondta, hogy csak azért mentett meg, mert nem akarta, hogy az ő felügyelete alatt haljak meg. Tényleg nem érdekelte.

Cillian meghúzta a szatén szalagokat, hogy feszes legyen.

– Ez fáj! – szisszentem fel, és hunyorogva rámeredtem az előttünk álló tükörre.

– Ez jár a vérző szívért.

– A virágra vagy a szervre gondolsz?

– Mindkettőre. Az egyik gyorsan ölő méreg. A másik lassabban, de ugyanúgy elpusztít.

A tekintetem rátapadt a tükörképére. Méltóságteljes és magabiztos volt. Büszkén húzta ki magát, távol állt tőle a trágárság, és nála pedánsabb embert nem ismertem.

Ezt csodáltam benne a leginkább. A helyénvalóság vékony hártyája ölelte körül a benne dúló káoszt. Tudtam, hogy a hibátlan külső mögött valami zabolátlan és veszélyes lapul.

Olyan volt, mintha ez a közös titkunk lenne. A tökéletes Cillian Fitzpatrick igazából mégsem volt annyira tökéletes. Másra sem vágytam, mint hogy kiderítsem, mennyire igaz is ez.

– Simán hagytál volna meghalni. – A hangom félelmetesen lágy volt. Minden pillanattal egyre józanabbá váltam. – Miért segítettél mégis?

– Egy mérgezett koszorúslány rossz reklám.

– És még azt mondják, hogy a lovagiasság halott – jegyeztem meg csípősen.

– A lovagiasság lehet, de te nem, szóval fogd be, és légy hálás! – Még egyet rántott a szatén szalagokon. Felszisszentem.

Mondott valamit. Cillian nemcsak megmentett ma reggel, de még csak be sem próbálkozott, és valószínűleg ugyanannyira késésben volt, mint én a hülye ötletem miatt, hogy mérgező virágokat szedjek.

Vonakodva motyogtam:

– Köszi.

Cillian felvonta a szemöldökét, mint aki azt kérdezi: miért?

– Hogy úriemberként viselkedtél – helyesbítettem.

A tekintetünk összetalálkozott a tükörben.

– Nem vagyok úriember, Virágos Lány.

Egy utolsó húzással végzett velem, aztán ellépett tőlem, és felvette a zakóját a matracról. Gyorsan ki kellett találnom valamit. A tekintetem az ablak felé tévedt. Az a magányos felhő még mindig ott volt.

Engem figyelt.

Piszkált.

Arra várt, hogy felhasználják.

Csak egy csoda jár.

Ezért megérte.

Nagy levegőt vettem, és hangosan kimondtam a szavakat. Nem akartam elbénázni, nehogy legyen valami a kisbetűs részben, amitől újra kell csinálnom az egész hókuszpókuszt.

– Azt kívánom, hogy belém szeress.

A szavak kizáporoztak a számból, mire ő félúton az ajtó felé ledermedt. Megfordult, arcán a puszta kegyetlenség maszkja.

Beszívtam a levegőt, és folytattam:

– Azt kívánom, hogy annyira belém szeress, hogy másra se tudj gondolni, ne tudj enni, sem lélegezni. Amikor Tilda nénikém meghalt, egy csodát ígért nekem. Ezt a kívánságot választom. A szerelmedet. Van egy világ a jeges falaidon túl, Cillian Fitzpatrick, ami tele van nevetéssel, örömmel és melegséggel. – Egy lépést közelítettem felé, a térdem megremegett. – Visszafizetem neked ezt a szívességet. Meg fogom menteni az életed a magam módján.

Átok.

Varázsige.

Remény.

Álom.

Mióta belépett a szobába, most először láttam valami kíváncsiságszerűt az arcán. Még a szeme sem rebbent, amikor meztelenül feküdtem az ölében. De most? Ez most áthatolt a külső falon, még ha csak apró repedést is okozott. Összehúzta a szemöldökét, és felém közeledett, három magabiztos lépéssel zárva be a köztünk lévő távolságot. Odakint Belle és Aisling ököllel verte az ajtót, miközben azt kiabálták, hogy késésben vagyunk.

Az egész életem kibillent abban a pillanatban. A nagy műgonddal felépített fantáziám rémálomba torkollt.

Cillian felemelte az államat az ujjával, a tekintete egyenesen az enyémre szegeződött.

– Jól figyelj rám, Persephone, mert nem mondom el többször! Most szépen kisétálsz ebből a szobából, és elfelejted, hogy ismersz, ahogy eddig én sem vettem észre a létezésedet. Találkozol egy kedves, józan, unalmas fickóval. Aki tökéletesen illik a te kedves, józan, unalmas személyiségedhez. Hozzámész, gyerekeket szülsz neki, és megköszönöd a szerencsecsillagodnak, hogy nem voltam elég kanos hozzá, hogy éljek a nem túl visszafogott ajánlatoddal. Megajándékozlak azzal, hogy visszautasítalak. És most menj!

Most először mosolyodott el, de az annyira kellemetlen és torz volt, hogy a lélegzetem is elakadt.

– Miért utálsz? – suttogtam.

Könnyek homályosították el a látásomat, de nem engedtem, hogy kibuggyanjanak.

– Utállak? – A kézfejével törölte le a könnyeket. – Nekem nincsenek érzéseim, Persephone. Sem irántad, sem úgy egyáltalán. Képtelen vagyok utálni téged. Viszont soha, de soha nem foglak szeretni sem.

{1} Amelia Mary Earhart az első jelentős női pilóta. Earhart és navigátora, Fred Noonan 1937-ben a Howland-szigetre tartottak, de nyomtalanul eltűntek.