A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: The Child I Never Had, 2022

Fordította
MOLDOVA JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Copyright © Kate Hewitt, 2022

First published in Great Britain in 2022 by
Storyfire Ltd trading as Bookouture.

This Hungarian language edition is published
by arrangement with Bookouture, London.

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Ernyei Bea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-69-9

Az anyáknak ajánlom ezt a könyvet, akik szeretik a gyerekeiket, és megteszik, ami telik tőlük. És Lynnének: boldog születésnapot! Olyan jó, hogy vagy nekünk.

PROLÓGUS

El sem hiszem, hogy tényleg itt vagyok. Meleg van, párásabb a levegő, mint New Yorkban, ragadósan tapad a bőrömhöz. Körbenézek a forgalmas reptéren: családok nevetnek és sétálgatnak, egy üzletember siet valamerre, egy nő a haját piszkálva telefonál… És belém mar a pánik, ahogy arra gondolok, hogy akkor most hogyan tovább. Megállapítom, hogy nem terveztem el, mi lesz most igazából. Valahogy sosem képzeltem, hogy tényleg eljutok ide, nem állít meg senki, nem mondják, hogy nem mehetek tovább.

Azt hiszem, nem kellene meglepődnöm, hogy egy tizenhét éves lány elrepülhet New Yorkból Észak-Karolinába, és senki sem kérdez semmit. Senki rám sem nézett. Senkit sem érdekel, mit keresek itt, hova megyek. Senkit sem érdeklek.

Nézem, ahogy egy kislány megráncigálja az anyukája kezét, mögöttük az apuka cipeli a bőröndöket. Az anya lehajol, meghallgatja, amit a kislány mond neki, meghúzogatja a gyerek copfját, az vigyorog. Nyelek egy nagyot, ráparancsolok magamra, hogy koncentráljak.

El kell találnom Miához: ez látszólag egyszerű feladat ahhoz képest, hogy fel kellett szállnom egy repülőre, mégis ez tűnik a legeslegnehezebbnek, ez az utolsó lépés.

És ha nem akar találkozni velem? Írtam neki egy üzenetet, de azt nem mondtam, hogy idejövök. Nem is vagyok biztos benne, hogy jól tettem-e, de úgy éreztem, el kell jönnöm, el kell mennem valahova, távol mindentől. Senki más nem értené, de ő vajon érteni fogja? Meggyőztem magam róla, hogy igen, érti majd, min mentem keresztül, talán ő maga is átélt ilyet, de most eltűnődöm, vajon érdekli-e egyáltalán.

Anyámat nem, ezt tudom. Úgy tesz, mintha érdekelné, amit teszek vagy mondok, hamisan bátorít, hallgat, biggyeszti a száját és bólint, de tudom, ez mind csak tettetés. Tudom, hogy ezt sosem mondhatnám el neki.

És ő? A nő, aki megszült?

A nő, aki életed legnagyobb részében tudomást sem vett rólad?

Elhessegetem ezt a gondolatot, felrántom a hátizsákom szíját a vállamra, a zsúfolt poggyászkiadó teret nézem. Egy reptéri biztonsági őr elkapja a tekintetem, ráncolja a homlokát. Elindulok a kijárat felé, mint aki tudja, hova megy. Az ember Észak-Karolinában is csak leint egy taxit, mint New Yorkban? Nem tudom, és ettől ostobának érzem magam. Tizenhét éves vagyok, és a New York-i utcákon edződtem. Tudnom kellene, hogy kell ezt csinálni, és most mégis azt szeretném, ha ott lenne valaki, megmondaná, mit csináljak, fogná a kezem.

Kint még fullasztóbb a meleg, mintha egyenesen a hőség falába lépnék, keményen arcon csap. Körbenézek, mély levegőt veszek, hogy megnyugodjak, nézem, ahogy a buszok és a taxik zúgó motorral, füstöt eregetve áramlanak, a tömeg a parkoló felé tart, gyorsan és céltudatosan.

Gondolkozz, Daisy!

Tudom Mia címét, leinthetek egy taxit, el tudok jutni oda. Hogy mi történik utána, arra még nem állok készen, hogy végiggondoljam. Minden rendben lesz, mondom magamnak, muszáj, hogy rendben legyen. Nem maradhattam New Yorkban azok után, ami történt.

Lehunyom a szemem, küszködöm a szemhéjamat feszítő könnyekkel, ahogy felidézem azt az estét alig két héttel ezelőtt… Az emlék homályos, de túlságosan is valóságos. A kéz a csupasz hasamon. A gúnyos nevetés. A telefon kamerájának villanása. A maró szégyen.

Mély levegőt veszek, és visszaparancsolom a könnyeket. Nem akarok sírni itt, a járdán. Nem, hiszen már eljöttem eddig.

És mégis, ahogy lenézek a telefonomon a ma reggeli üzenetre, amit elküldtem, de nem kaptam rá választ, a gyomrom összeszorul a félelemtől. Talán nem kellett volna idejönnöm, vagy legalább szólhattam volna, hogy jövök, de tudom, volt rá okom, hogy nem tettem. Nem akartam megadni neki a lehetőséget, hogy nemet mondjon, ahogy mindig, elhalassza a látogatást, mert annyival egyszerűbb írni egy lapot. De most itt vagyok, alig percekre tőle. Rémséges, ólmos bizonyosság tölt el: Mia, a szülőanyám, egyáltalán nem fog örülni nekem.

1.

Suzanne

– Miával akarok élni.

Ahogy meghallom Daisy szavait, megállapítom, hogy nagyjából erre számítottam, ezt várom tizenhét éve. Mintha gyomorba rúgna, szíven szúrna, és furcsa, de mégis leeresztek tőle, vagy talán csak megdermedek. Ott lóg a levegőben, hogy „az igazi anyám”, kimondatlanul, de mégis hallhatóan, legalábbis én hallom.

– Rendben – mondom, próbálom nem kimutatni, mennyire megsebez a bejelentése ezen az ellenséges, kihívó hangon, de az az igazság, hogy talán nem is tudom, mit érzek. Az egyik felem vonyítana legszívesebben, a másik meg bedőlne az ágyba, és aludna. Bátorítóan mosolygok, elszántan, hogy meghallgatom, nyitott és érdeklődő maradok most is, mint mindig. Daisy talán eldöntötte, hogy kész, utál engem, mióta elváltunk Markkal, de én folyton azt mondogatom magamnak, egyre dacosabb meggyőzödéssel, hogy ez csak a kamaszkori lázadás. Az számít, hogyan reagálok: megértőn és türelmesen, és akkor túljutunk ezen. – És miért jutottál erre, hogy talán Miánál szeretnél élni? – kérdezem, szándékom szerint érdeklődő és együttérző hangon, nem akarom felfedni a rettegés mély vermét, ami ott tátong bennem, ha csak Miára gondolok.

Dasiy a szemét forgatja, mintha képtelenséget kérdeznék. Barna a szeme – ugyanolyan, mint Miáé –, a haja élénk rózsaszín, kicsit jobb, mint a múlt havi éjkék, bár szalmaszerűvé száradt már, annyit festette az elmúlt pár évben, volt, hogy néhány hetente más színre. A Stirlingbe jár iskolába, ahol elég szigorúan szabályozzák a hajfestést, de Daisynek sikerül ezt megszegnie, ahogy jó pár másik szabályt is, csak akkor engedve az előírásoknak, ha muszáj. A farmerján több a szakadás, mint az anyag, fémbetétes, fekete bakancsot visel, és rövid topot, kilátszik a köldökpiercingje, amit megtiltottam.

– Mondd, hogy legalább fertőtlenítették a tűt – könyörögtem, mikor elmondta, hogy tavaly a St. Mark’s Place valami kapualjában megcsináltatta. Erre csak a szemét forgatta, pont, mint most.

Daisy a lányom. Az örökbe fogadott lányom, ami mintha szégyenletes kifogás lenne, de mégis olyan gyakran azt érzem, hogy fel kell hoznom, sokszor, mert ő teszi ezt meg előbb. Eljutottunk a kiskori büszke „két anyukám van”-tól a közönyösen kijelentett „igen, örökbe fogadtak” megállapításig mindenkinek, aki az utunkba került, mintha ez bármit is megmagyarázna. És talán meg is magyaráz, mert mikor elmondom, látom a megértés villanását a szemükben, mintha azt mondanák, hogy „ó, akkor világos”.

Nyilvánvalóan számít Daisynek, mert most Miával akar élni. A biológiai anyjával. És bár évek óta nincs igazi kapcsolata vele, mégsem vagyok igazán meglepve. Valahogy vártam ezt, próbáltam felkészíteni magam erre a pillanatra, mikor Daisy elfordul tőlem, és Miát választja.

– Csak ezt akarom – mondja, mintha ez indok lenne.

– Igen, de hogy jutottál erre? – biccentek mosolyogva. – Meséld el a folyamatot!

Az elszánt „pozitív nevelés” dumától, amit olyan szorgalmasan begyakoroltam, a lányom összeroskad. – Muszáj úgy beszélned velem, mint egy pszichológus?

Mély levegőt veszek, és eltűnődöm, vajon hogyan kellene beszélnem vele. Azt akarja, hogy kiabáljak, sírjak, ráüvöltsek? Sosem teszem. Sosem engedem meg magamnak. Olyan sok könyvet olvastam a nevelésről, az örökbefogadásról, hogy már folyékonyan megy nekem a „pozitív megerősítés és a kapcsolódás kimutatásának nyelve”. Fel tudom mondani az összes jószándékú tanácsot, tudom, hogy miért rúgnak bele az örökbe fogadottak az emberbe, vagy azért tolják el maguktól a nevelőszülőt, mert talán csak attól félnek, hogy a szülő teszi ezt meg először. Tudok az „elsődleges sérülésről”, és hogy az elutasítás a lényük lényegévé válik még a legnyíltabb örökbefogadásnál is, még ha ott is vagy, hogy elkapd, mikor vörös, dühös képpel a világra jön, ahogy én is ott voltam: magamhoz öleltem Daisyt, döbbenten és alázatosan a létezése csodájától, ahogy dühöngött, ahogy katapultált erre a világra, és megtörtént a varázslat. Rám nézett rezzenéstelen kék szemével, és olyan erős és igaz kapcsolat épült ki közöttünk, mint az első lélegzetvétele. Tudom, hogy így volt.

De a valóság az, hogy nehéz kitartani ezen igazság mellett az ellenséges pillanatban, mikor a kimért, óvatos szavaim csak dühítik a lányomat, és titkon, belül összerezzenek, mert sziruposnak és erőltetettnek érzem.

– Csak meg vagyok lepve – közlöm végül. – Már több mint egy éve nem találkoztál Miával. – Jócskán több, és előtte meg három évig nem. A rendszeres látogatások régen kőbe voltak vésve, vérrel megírva, de az elmúlt tíz év alatt egyre ritkultak.

Daisy örökbefogadása a mai kifejezés szerint maradéktalanul nyílt volt. Nem volt titkos születési kivonat vagy kínos kérdés a kezdetektől fogva, mind egyetértettünk, és inkább többet mondtunk el a történetből, mint kevesebbet. Bevallom, hogy mikor Mia ezt javasolta a Daisy születése utáni napon, úgy döntöttem, hogy más választásom nem lévén hiszek benne, és reméltem, a gyerek több támogatást, több segítséget, több szeretetet kaphat. Azaz ennek így kellene működnie. És így is működött egy kis ideig, bár néha eszembe jut, nem rózsaszín szemüveggel nézem-e a múltat, egyszerűen csak mert a jelen ilyen lehangoló.

De az biztos, hogy Daisy kisbabakorában még könnyebb volt vele. Csak az volt a feladatom, hogy szeressem a lányomat, mindent elsöprően, lenyűgözve, és csakis hálás voltam Miának, amiért nekem adta. Ebben biztos vagyok. Azt akartam, hogy működjön. És most mégis itt vagyunk: Daisy dühös rám, mint mindig, és ragaszkodik hozzá, hogy Miával akar élni.

– Tudom, hogy nem találkoztam vele egy ideje – közli velem, megrántva a fejét. – De követem az Instagramon.

Akkor talán erről van szó. Mia csillogó, tökéletes élete a gondosan szerkesztett pixelekkel vonzóbb, mint az én higgadt normalitásom – még ha az Instagram, mint a közösségi média általában, gyakran csak arra való, hogy nyomorultul érezze magát tőle az ember. Mia Sullivan Instagramjától végképp.

– Rendben – bólintok. – Akkor ezt megbeszélted vele, ugye?

– Még nem, de meg fogom. – Daisy vadul felszegi az állát, a szemében megcsillanó sérülékenység arra emlékeztet, mikor még kicsi volt, és a karomba kaphattam anélkül, hogy elhúzódna. Mikor a szeretet még egyszerű volt, és könnyű, természetes, mint a lélegzetvétel, mint a lét. Mikor változott ez meg? Mikor lett Daisy ilyen tüskés, ellenséges, és az én hibám-e, hogy ilyen lett? Ez a kínos kérdés egyre kísért, és nem tudom, megtalálom-e valaha rá a választ.

– Rendben – mondom megint, mert nem jut más válasz az eszembe. A látszólagos beleegyezés ellenére nem tehetek róla, de elfog a rettegés, a mélységes rossz előérzet. Miért Mia? Miért most? – Akkor… mit gondolsz? – kérdezem. – Kezdetnek odamész nyárra? – Hallom a rohadt reménykedést a hangomban. Kérlek, ne legyen ennél több…

– Nem, nem csak nyárra. – Hallom Daisy hangjában a kihívást, de a remegés is ott bujkál, amitől egyszerre fog el a félelem és a bűntudat. – Már mondtam, vele akarok élni. Azt gondoltam, ott végezhetném el az utolsó évet. El akarok menni New Yorkból. – Megint felszegi az állát, megint villan a szeme… és megremeg a szája. Látok mindent, elszomorít, félek és olyan rettenetesen fáradtnak érzem magam.

– Az egész tanévet… – mondom, és most már az én szám is remeg. Azaz gyakorlatilag a gyerekkora maradékának, az itthon töltött idejének annyi. Alig várja, hogy elmenjen. Elmenjen tőlem Miához, akivel sosem volt egyszerre pár óránál többet, és egyetlen egy hétvégét a tizenhatodik szülinapján, közel két évvel ezelőtt. Talán nem vagyok meglepve, de akkor is porig sújt. – Daisy… – szólalok meg halkan. – Az hosszú idő.

– Egy év – feleli a száját biggyesztve.

Felállok, eddig a konyhaasztalnál ültem a besütő napfényben, a Madison sugárút forgalma ott hömpölyög alattunk öt emelettel. Odalépek a pulthoz, kávét töltök magamnak, időt nyerek, és próbálom kitalálni, mit válaszoljak, mit érezzek.

De igazából tudom, mit érzek: rettegek. Fáj. Félek. És nem akarom ezt kimutatni a lányom előtt, nem akarom terhelni az érzelmeimmel, nem akarom, hogy bűntudata legyen. Ott állok Daisynek háttal, összeszedem magam, remélem, hogy az arcom csak gyakorlatiasan barátságos.

– Miért érzed azt, hogy el kell menned New Yorkból? – fordulok felé.

Daisy vállat von, lerágott körmeit bámulja. – Csak így érzem.

– Történt valami?

Megint az ajkát biggyeszti. – Nem.

Nem biztos, hogy ezt elhiszem, de nem akarok erőszakoskodni. Az elmúlt nagyjából egy hétben még a szokásosnál is visszahúzódóbban viselkedett, és ez őszintén szólva némiképp megkönnyebbülés volt, hogy nem kellett megküzdenem a vagdalkozásával és a gúnyolódásával. Most eltűnődöm, volt-e talán mégis valami eltitkolt probléma emögött. – Biztos? – kérdezem óvatosan, mire felnéz, és látom, eltorzul az arca a dühtől.

– Igen, anya, biztos.

Mély levegőt veszek, lassan kifújom. – És mi lesz a Stirlinggel?

Elutasítón vállat vont. – Mindig is utáltam azt az iskolát.

Évi ötvenezer dollárért jár az egyik legelitebb magániskolába óvoda óta, Markkal mindketten élére tettük a garast, hogy ezt összehozzuk. Szólhatott volna korábban, hogy így érez, de belém nyilall, hogy sosem gondoltam arra, vajon szereti-e a Stirlinget. Egy ideje mintha nem szeretne semmit, de hát nem ilyen minden tinédzser?

Vagy ezt mondom magamnak, mert nem akarok másik választ.

– És hogy gondolod, hogy közelíted meg? – A pultnak dőlök kávéval a kezemben, és kérdőn felhúzom a szemöldököm. Belül remegek.

– Hogy közelítem meg? Úgy beszélsz róla, mint valami vadállatról, anya.

Gondosan beszívom a levegőt, megtöltöm a tüdőmet, majd kiengedem, lassan és feltűnés nélkül. Legalább úgy szólít, hogy anya. Még az vagyok. – Csak úgy értettem – folytatom, a hangom ugyanolyan óvatos, mint a légzésem –, hogy nem találkoztatok egy ideje, és akkor is csak elég röviden. Ez… az ötlet talán meglepheti. – Talán nem is kellemesen, de ezt nem akarom mondani.

– Találkoztam vele a tizenhatodik szülinapomom – feleli Daisy, mintha nem emlékeznék rá, hogy Mia az eltökélt vidámság hullámával idevitorlázott, elvitte a lányomat egy limuzinnal a Broadwayre egy előadásra, alkoholmentes koktélt ittak az előcsarnokban, és vásároltak a Bergdorfban. Olyan nyilvánvaló túlzás volt, hogy gyakorlatilag már közönséges, de igyekeztem úgy tenni, mintha csodás meglepetésnek találnám.

Mikor aztán vasárnap reggel elvonult, Daisy kiakadt, ahogy Mia látogatásai után mindig: bezárkózott a szobájába, nem volt hajlandó enni, rám förmedt, ha kérdezni mertem valamit. Nagyjából akkor tetette be a köldökpiercinget is, idézem fel.

– De beszéltél vele azóta? – Nem adom fel, és Daisy válaszképp csak meggörnyed. Olyan kicsinek tűnik hirtelen, az állát lehorgasztja, rózsaszín haja a szemébe hullik. Legszívesebben átvágnék a konyhán, és megölelném. Nem teszem, persze, nem is emlékszem, mikor öleltem meg utoljára a lányomat. Sőt, mikor értem hozzá utoljára.

– Nem, de mondtam már, hogy fogok – motyogja, majd megint felnéz, ismét kihívóan. – Szerinted nem akar velem találkozni, vagy ilyesmi? – veti oda nekem, és én végzetesen habozok. – Ezt gondolod, ugye? – Elcsuklik a hangja, elindulok felé, egyet lépek.

– Daisy…

– Miért nem tudod elhinni, hogy talán találkozni akar velem? – szegezi nekem, immár könnyes szemmel kiabálva. – Hogy talán szívesen lenne velem?

– Nem erről van szó – tiltakozom, bár nem tudom, miért vonult vissza Mia, miért szállt ki Daisy életéből az évek során.

– Csak aggódom, Daisy – próbálkozom. – Már nem láttam egy ideje, és Mia eléggé… – Hirtelen elhallgatok, ahogy Daisy feláll, a szék koppan a csempén, és egy utolsó pillantást vetve rám kivonul a konyhából. Hallom, ahogy csapódik a szobája ajtaja, lehunyom a szemem.

Arra gondolok, bocsánatot kérek tőle, bár nem is tudom, miért, és Daisy amúgy sem fogadná el. Úgy tűnik, nem számít, mennyire igyekszem, végül ide jutok. Egyedül maradok. Az ablakhoz lépek, és rászólok magamra, hogy nem kell éreznem ezt a névtelen félelmet, ami egyre dagad, majd visszavonul, mint az árapály, minden alkalommal, ha Miára gondolok. Talán Mia örül majd a látogatásnak – a költözésnek –, talán jót tesz ez majd Daisynek. Ha úgy érzem, kudarcot vallottam, mert el akar menni, az az én problémám. Arra kell gondolnom, mi a legjobb a lányomnak, de akkor is fáj. Elviselhetetlenül.

És az az igazság, hogy talán nem tudom, mi a legjobb a lányomnak, de abban komolyan kételkedem, hogy Mia lenne az – Mia, aki beviharzik, ha úgy gondolja, aztán ugyanúgy le is lép. Mia az ajándékaival, a kártyákkal és az ömlengésével, semmi többel. Az ilyesfajta gondtalan tündérkeresztmama típusra lenne Daisynek most szüksége?

De ugyanakkor, nyilvánvalóan én nem kellek neki. Nem akar.

Megfordulok, kinézek az ablakon. A csodálatos júniusi napon az ég türkizkék, a nap leragyog a Madison sugárútra. Ha nyújtóztatom kicsit a nyakam, látom a Central Parkot, a fák üde, nyárias zöld lombjai szinte világítanak. Daisy szobájából vékony, sírós hangot hallok: emo zene. Az ablaknak támasztom a fejem, lehunyom a szemem. Még kilenc óra sincs, és már legyőzöttnek érzem magam.

Pár évvel ezelőtt – Három éve? Vagy négy? – Daisyvel együtt terveztük volna el, mit csináljunk egy ilyen nyári napon. Elmenjünk a könyvtárba, beugorjunk a kedvenc kávézónkba, benézzünk pár butikba a Madisonon, nevetgélve a képtelen árakon. Vagy talán felültünk volna a hatos metróra, ami bevisz a Union Square-re, és ott császkáltunk volna a termelői piacon. Bemegyünk a Barnes and Noble könyváruházba, és egy órát lapozgatjuk a könyveket. Elképzelem Daisyt, ahogy a mangák polcánál ül a földön, és beszippantják az imádott, nagy szemű, rajzolt hősök és hősnők kalandjai.

Mikor maradtak el ezek a délutánok? Mikor Mark elment, és úgy tűnt, Daisy engem okol, vagy már előtte? Lassan történt, apránként, hogy legalább úgy tehessek, mintha nem venném észre?

Nem is tudom, de abban biztos vagyok, hogy minden sejtemmel szerettem és szeretem Daisyt. Ez sosem változott, és most mégis arra gondolok, számít-e egyáltalán. Tarts ki, intem magam, amíg Daisy túljut ezen a nehéz időszakon, el fogunk jutni a túlsó partra. De hogyan, ha elköltözik Miához?

Bár tudom, hogy ettől csak rosszabbul fogom érezni magam, a telefonomért nyúlok, és megnyitom az Instagramot. Megacélozom magam, mert tudom, milyen fotókat fogok látni: igen, Miát, sötét, csillogó haját magas lófarokba fogva, hajlékony testét lycrába csomagolva. Keze a csípőjén, ragyogva a kamerába mosolyog: és dőlt, írott betűkkel ez áll a képen: Meg tudjátok csinálni, hölgyeim! Ne felejtsétek el, ha hiszitek, hogy ez lesz a legjobb napotok, akkor tényleg ez is lesz! EZ! Semmi kétség, valamelyik csupa energia kihívásáról lesz szó: időszakos böjt, torna reggel ötkor, vagy a teljes szekrénye átrendezéséről.

Mia életmód-coach, amennyire én látom, ez azt jelenti, hogy középkorú anyáknak célozza a szolgáltatást, hogy újraindítsák az életüket tornával és házimunkával. Mindig valami elvben buli kihívást csinál, amire fel lehet iratkozni: pénzért, persze. Ezek népszerűnek tűnnek, és mindig tucatnyi vagy akár több száz komment érkezik a posztjaira.

A legutolsó képére téved a pillantásom, tegnap este tette fel: Mia mindennap posztol az Instagramon, gyakran többször is. A tegnapin a három kislánya – Ella, Avery és Sophie – fekszik egy duplaágyon egyforma pöttyös pizsamában, mint egy csapat kiskutya a makulátlan fehér lepedőn, valószínűleg Mia és a férje, Tom ágyán. Mind szőke és kék szemű, mint Tom, a hajuk a fürdés után nedves és csigás, az arcuk rózsás, mint egy kerubé. Ella olyan kilencéves lehet, Avery hét, Sophie még csak négy.

Továbbgörgetek pár tucatnyi képpel Daisy szülinapjáig, hogy vajon róla van-e fotó, de nincs, pont ahogy gyanítottam. Mia kirakta a képet, ahogy a koktéljukat tósztra emelik a Broadway-n a tizenhatodik születésnapon ezzel a némileg kétértelmű felirattal: „Hétvége a legjobb haverommal!” De azóta nyilván kitörölte. Időnként kirak képet Daisyről, de sosem látszott igazán a profilján. Nem igazán titok, de valami hasonló.

Leteszem a telefonom, és kibámulok a ragyogó kék égre. Aggódtam, hogy mit szól majd Daisy, ha Mia nem akarja, hogy vele éljen, de most egy másik, pont ugyanolyan félelmetes kérdés hasít belém. És ha akarja?

2.

Mia

Egy egyszerű mondat, mégis összeugrik a szívem, majd szaggatottan, pánikba esve verni kezd. A Starbucksban állok sorba, a kávémat várom, most adtam be Sophie-t az oviba. Kint csodás a hétfő reggel, párás, kék az ég, rendesen süt a nap, Észak-Karolinához képest nem is olyan nagyon párás, és nekem húsz perc múlva találkozóm van egy negyvenes anyukával, aki azt akarja, hogy segítsem vissza a munka világába tizenöt otthon töltött év után.

Nincs elég érzelmi energiám, hogy erre gondoljak most.

– Mia? Zsírmentes szójatejes latte?

– Köszönöm – mondom, gyors mosolyt villantok, begyűjtöm a kávém a pultról, és indulok vissza az autóhoz. Az Instagram-üzenet még ott van a kijelzőmön: tegnap este tizenegykor küldték el. Első dolgom volt reggel, hogy megnézzem az Instát, ahogy szoktam, tíz percet töltöttem azzal, hogy válaszoltam a kommentekre, like-oltam, de nem néztem meg mostanáig az üzeneteket. A potenciális ügyfelek gyakran a közösségi oldalakon veszik fel velem a kapcsolatot, arra számítottam, hogy valami munkával kapcsolatos dolog lesz, nem ez. Nem Daisy.

Benyomom a kulcson a gombot, kinyitom az autót, és beülök a kormány mögé. Rezzenéstelen forróság van bent, a kávé szagától felfordul a gyomrom. Vagy talán az üzenet miatt. Miért történik ez? Miért most?

Lenézek a telefonra, lassan olvasom a szavakat. Szia, arra gondoltam, átmennék hozzátok nyárra. Utána egy rakat emoji: összeszorított ujjak, szívecske, szivárvány, szívecskés arc és megmagyarázhatatlanul egy panda is.

Leteszem a mobilt, hátrahajtom a fejem, lehunyom a szemem, és küszködve állom a bűntudat és szeretet hullámát, ami minden alkalommal eláraszt, ha Daisyre gondolok, pedig ez ritkán esik meg, pontosan emiatt. Átjönne ezen a nyáron? Ez mit jelent pontosan? Egy hétvégére? Egy hétre? Többre? Daisyvel négyéves kora óta egyetlen délután volt a leghosszabb idő, amit együtt töltöttünk. A tizenhatodik szülinapján az a hétvége kicsit több volt ennél, de elszáguldott homályosan: zsúfolt, visítós izgalommal. Tettem róla, hogy egyetlen pillanatnyi üresjárat se legyen, ne legyen néhány másodperc sem, ami kínossá válhat, és begyűrűzhet a… a bizonytalanság, a szorongás, a fájdalom, a bűntudat. Rég döntöttem már, és most igyekszem eszerint élni, akármilyen nehéz is.

Mindegy, az a szülinap ráadásul egy éve és kilenc hónapja volt, amit most nagyon hosszú időnek érzek. Azt hiszem, azóta legfeljebb párszor chateltünk, és egyszer FaceTime-on beszéltünk alig pár percig. Ennyi, nem több.

Beleiszom a kávéba, és ahogy a poharat fogom, látom, hogy remeg a kezem. Leerőltetem az italt, savanyúnak érzem, megint leteszem. Ez tényleg meglepett most. Nem ilyen a kapcsolatunk Daisyvel – azaz ovis kora óta biztos nem. Mély levegőt veszek, lassan megtelik a tüdőm, az egész lényem, igyekszem nyugodtan kezelni a helyzetet. Ezt tanácsolom az ügyfeleimnek is, de nehéz megvalósítani, főleg, ha a lányomról van szó.

Mikor megengedem magamnak, hogy rágondoljak, a forró, zűrös szeretet és a bűntudat keveréke átrohan rajtam, mint a levegő, és leterít az erejével. A ritka felbukkanások, a bőkezű Amazon-ajándékutalványok, a virágos képeslapok, az időnkénti kétszavas üzenetek vagy a kínos, negyedórás videótelefonok… mindez nem teszi jóvá, hogy én tudatosan azt választottam, nem leszek Daisy életének a része. Ezt tudom, elfogadom, együtt élek a bűntudattal, mert így tűnt jobbnak, bölcsebbnek, rendesebbnek, akármilyen nehéz is volt. Már nem csinálhatom vissza, ugye? És nem is akarom.

De Daisy ide akar jönni. Még sosem találkozott a lányaimmal, azaz Emmával egyszer, mikor az még szinte kisbaba volt. Tommal is csak kétszer. Hogy hozhatnám ide, hogy engedhetném be az életembe, hogy hagyhatnám, hogy mindent veszélybe sodorjon? Önzőnek és rohadéknak érzem magam, amiért ezt gondolom, de nem tehetek róla. Az az igazság, hogy félek – és mégis kibírhatatlan kegyetlenség lenne, ha nemet mondanék Daisynek. Nem bírom elviselni a gondolatát sem, hogy fájdalmat okozzak neki, de tudom, hogy már megtettem. Sokszor.

Kifújom a visszatartott levegőt, elindulok. El fogok késni, pedig próbálok mindig pontosan érkezni. Ledobom az anyósülésre a telefonom, majd később foglalkozom vele ezen a zsúfolt napon.

És egész nap nagyjából sikerül nem gondolni rá. Daisyre. Az ügyfeleimre figyelek, ez könnyű, mert imádom a munkámat. Tudom, hogy sokan köpködnek az életmód-coach gondolatára, hogy minek kell ahhoz coach, hogy az ember éljen, ugyebár. Mikor Suzanne olyan állati udvariasan megkérdezi, hallom a megvetést a hangjában. És igen, van, akinek ez felszínes, sőt hülyeség. Nem nagy dolog, ha valaki lefut tíz kilométert, vagy rendet tesz a szekrényében, de közben mindent megváltoztathat. Tudom, mert láttam. Meg is tapasztaltam.

Nézzük a mai első ügyfelemet: Lou Richards, negyvenhét éves, bizonytalan, félénk, kicsit túlsúlyos, a fáradtság a szemében mintha vereség lenne. Olyan sokszor láttam már ilyen nőket. A gyerekek előtt a reklámszakmában dolgozott, de tizenöt otthon töltött év és a teljesen másféle élet és nézőpont miatt óvakodik visszatérni a gyilkosan torokelharapós multi közegbe. Ráadásul nem fér bele a kosztümjeibe, bár amúgy is divatjamúltak, közli velem savanyúan, de érződik a megszégyenülés is a hangján.

Nem tudja, hol fogjon hozzá, közli bizalmasan egy csésze gyógytea mellett, mielőtt nekikezdünk, arra gondol, hogy elmegy konyhás néninek a legkisebb gyereke iskolájába: ez működik a gyerekek szüneteivel is, és nem okozna sem neki, sem – ami még fontosabb – a férjének, Kevinnek semmiféle stresszt vagy terhet. Ez a könnyű út, de nyilvánvalóan igazából nem szeretné.

– A hajháló miatt – folytatja, kicsit felnevetve zavarában. – Rémes. Olyan… lealacsonyító.

De persze nem a hajháló miatt. Az csak jelképezi az egészet, hogy egy egyetemi diplomás nő komoly üzleti karrierrel a háta mögött hova jut. Nem akar visszamenni abba a világba, de ezt sem akarja. Tökéletesen megértem.

– Mondd, mivel foglalkoztál az otthoni évek alatt? – vetem fel, és töltök még a teából. – Mármint azon kívül, hogy pelenkáztál és eljártál a baba-mama klubba. – Cinkosan mosolygok rá, mindketten átéltük ezt. – Mi segített, hogy megőrizd a józan eszed?

Lou úgy fest, mint aki nem tud mondani semmit, ami segített volna, sőt mintha nem is sikerült volna megőrizni a józan eszét. Ezt is átéltük mindketten. De várok, mert tudom, hogy sokáig tart, amíg az ügyfeleim újra tudják indítani az agyukat, hogy másként tudjanak gondolni magukra, mint anyukára. Anyukára, házvezetőnőre, titkárnőre, rabszolgára.

– Hm… – Lou hangja szégyenlős, mikor végre megszólal. – Élveztem a kézműveskedést. – Úgy fest, mint aki szinte fél, mintha attól tartana, hogy ráförmedek, pedig soha senkire nem szoktam. És már sokan mondták, hogy szeretnek kézműveskedni.

– Mesélj még erről! – kérem melegen, és ő akadozva tovább beszél, és a kérésemre elővesz pár kollázsalbumot, amit az évek alatt készített – a gyerekeiről persze. Bátorítón mormogok, dicsérem, ahogy átlapozom őket. Kreatív munkák, vízfesték hátterekkel, bájosak és egyediek. – Olyan jó szemed van a színekhez meg az elrendezéshez! – közlöm vele, mikor becsukom az utolsó albumot. – Nem gondoltál rá, hogy ezt a tehetségedet kellene kamatoztatnod a karrierváltásnál?

Lou meglepettnek tűnik, tudtam, hogy az lesz, hogy így beszélek. Mintha a tehetség és a karrier ismeretlen szó lenne, sőt akár veszélyes is.

Lehajtja a fejét, motyog valamit, hogy erre sosem gondolt.

– Ezért vagyok itt – felelem melegen. – Hogy segítsek elkezdeni így gondolkozni.

Egykor elmegyek Sophie-ért az óvodába, addigra sikerül az agyam mélyére száműzni minden gondolatot Daisyről, és érzem, hogy pezseg bennem az izgalom, hogy segítek Lou Richardsnak kitalálni, hogyan vegye kézbe az életét. Mikor két óra beszélgetés, és ami még fontosabb, hallgatás után eljöttem, épp ott tartott, hogy beletanul a grafikai tervezésbe.

Persze lehet, hogy nem lesz belőle semmi, a lehetőség első adrenalinlökete gyakran kézremegős bizonytalansággal végződik, de a munkám része, hogy átvezessem ezeket a nőket az önmagukban kételkedésen, ami olyan gyakori. Tudom, mert én is átéltem ezt, mikor megtettem a szükséges, de félelmetes lépéseket, tudom, milyen nehéz. Remélem, Lou-nak elég akaratereje lesz, hogy továbbmenjen. Tudom, milyen elszántság kell ehhez.

Várok a többi anyukával – és egy-két apukával – az ovi előtt, mindenkire barátságosan mosolygok, de csak alig szállok be a csevegésbe. Nem kerültem túl közel az anyukákhoz az oviból, össze-összefutunk, mikor felvesszük vagy leadjuk a gyerekeket, láttam, hogy páran a szemüket forgatják a másik felé, mikor megérkezem tornacuccban, vagy várakozás közben felveszem a telefont, mert egy ügyfél hív. Hadd nézzék le a vállalkozásomat, az életformámat. Nagyon sok munkám van abban, hogy eljutottam ide, ahol vagyok, hogy az lettem, aki vagyok, hogy magabiztos lettem, és erős. Nem hagyom, hogy elrettentsen pár szabadidőruhás anyuka.

Ma a szokásos kis kör áll ott a kocsikulcsait csörgetve, babákat, kávés termoszokat és telefonokat egyensúlyozva csevegés közben. Ránézek a telefonomra, ahogy szoktam, végigpörgetem a posztokat, like-olom a napközben jött kommenteket, ők közben megbeszélik a nyári vakációs terveket, és hogy mennek-e a gyerekek nyári napközibe, amit az önkormányzat szervez az itteni parkba.

Aztán nyílik az ajtó, kiront Sophie, kezében a legújabb művével: egy ujjal festett, még csöpögő képpel.

– Azta! – Felnevetek kicsit, ahogy a csuklómra pottyan egy narancssárga festékcsepp. Próbálom megfogni ujjbeggyel valahogy a csöpögő papírt, és közben vállaltan ragacsos ölelésbe húzom a lányomat. – Milyen csodás kép, édesem! Szeretsz ujjal festeni, ugye?

– Igen, nagyon szeret – szólal meg Mrs. Miller, az egyik óvónő. Ősz hajú, ölelős, ha ahhoz van kedve. Kemény mosolyt villant rám, majd éneklő hangon megszólal. – De sajnos Sophie-nak ma megint nem ment, hogy megosztozzon a többiekkel, ugye, drágám?

Megfeszülök, főleg mikor látom – és érzem –, ahogy kíváncsi és talán kárörvendő pillantással méreget a csapatnyi anya. Nincs is jobb ennél. – Ó? – mondom közömbösen, miközben Mrs. Miller vasvillatekintettel bámul rám.

– Ez már kezd szokásává válni – mondja, és én továbbra is udvarias érdeklődéssel mosolygok, átkarolva Sophie-t.

– A négyévesek még tanulják, hogy kell osztozni, ugye? – jegyzem meg. – Részben ezért is járnak óvodába.

Mrs. Miller szeme elkeskenyedik. – Az Apró Szívek, Nyitott Elmék óvodában nagyon komolyan vesszük a felelős feladatot, hogy az osztozás és megértés társadalmát építsük.

– Ennek nagyon örülök, mert Sophie is ezt tanulja meg így – felelem, épp elég sziruppal a hangomban. – Köszönöm, Mrs. Miller, hogy ilyen sokat dolgozik a gyermekeink nevelésén. – Még szélesebb mosolyra húzom a szám, az óvónő karjára teszem a kezem, mire ő elrántja a kezét a csöpögő festmény alól, amit még mindig a kezemben tartok. Szinte dühösen mered rám.

Semmi sem működik jobban, mintha valaki ellen a saját fegyverét fordítják, gondolom vad elégedettséggel, ahogy az autó felé terelgetem Sophie-t. Én is pont olyan jól beszélem ezt a nyelvet, mint te, édesem. Nem gond, egyáltalán nem.

Már az autóban ülünk, és a Target felé tartunk, hogy gyorsan bevásároljunk, mielőtt Emma és Avery hazaér az iskolából, mikor rákérdezek, mi is történt.

– Akkor mi volt ez, hogy nem osztoztál, Soph? – hozom fel, amilyen gyengéden csak tudom. – Gyere, meséld el, mi történt!

Sophie vállat von, az orrát vakarja, és elszántan bámul ki az ablakon. A legkisebb lányom olyan makacs tud lenni időnként, mint én.

– Volt valami, amivel te akartál játszani? – találgatok.

– Játszottam is vele – feleli ingerülten Sophie. – És Amelia elvette.

– Melyik játék volt?

– A hercegnőkorona.

Ja persze. Bár az óvoda elvben csak természetes anyagokból készült játékokat tart, egy elemes, villogó műanyag korona valahogy bekerült a jelmezes dobozba, és ez a kedvence az összes lánynak meg néhány fiúnak. Nem először csapnak össze miatta.

– És mi történt? – kérdezem.

– Én felvettem, és Amelia közölte, hogy ő jön, de nem volt igaz. Csak mondta. – Sophie az ajkát biggyesztve néz ki az ablakon, nyilvánvalóan felháborítja az igazságtalanság. – Csak egy percig volt nálam, annyit sem. Evie-nél volt előtte.

– Hmm… Ez nehéz kérdés.

– Nem volt igazságos – teszi hozzá indulatosan Sophie. – De Mrs. Miller azt mondta, hogy oda kell adnom, mert muszáj megosztani. – Ezt a legutolsó szót szinte gúnyosan ejti ki, nem pont erre szeretném nevelni az óvodásomat, de akkor is megértem.

– Ez fontos, hogy megosztozzatok – mondom neki. – És az igazságosság is az. Mondtad, hogy csak épp megkaptad?

– Igen, de nem érdekelte. – Sophie még jobban biggyeszt, átkarolja zömök kis testét. – Pedig muszáj, hogy érdekelje.

– Igen – mondom, és felsóhajtok némán. Az óvodai osztozásszabály szinte marxista alapelv lett, amint egy gyerek kijelenti, hogy ő jön, a másiknak vidáman engednie kell, semmi más nem számít. Mikor a havi háromórás önkénteskedésen voltam, láttam a győzelem ragyogását megvillanni egy-egy gyerek szemében, mikor kijátszotta az osztozás-adut, tudván, hogy azt nem üti le semmi. És az osztozás nehéz, állapítom meg, és erről Daisyre kell gondolnom, pedig igazából nem akarok.

És vajon mit érezhet Suzanne, hogy Daisy meg akar látogatni engem? Tudja egyáltalán? Elképzelem az összeszorított szájat, azt a fontoskodó mosolyt. Lefogadom, hogy jól felhúzta magát ezen.

Ahogy megállunk a Target előtt, megpróbálom kituszakolni Daisyt a gondolataimból. A bevásárlás egy négyévessel még a legjobb esetben is nehéz, akkor meg végképp, ha a fentnevezett négyéves épp rosszkedvű, és nekem meg máshol jár az eszem, Dasiyre gondolok, pedig próbálok nem. Mire kijövünk két zacskóval, izzadtan és diadalmasan, mindketten idegesek vagyunk. Le fogom késni Ella és Avery iskolabuszát, amitől még feszültebb leszek. Szeretek pontos lenni, kézben tartani a dolgokat, nyugodtan és céltudatosan szembenézni minden új kihívással. Ez a védjegyem, így működöm, ez tart a földön.

Az az üzenet Daisytől, állapítom meg, tényleg megrázott. Olyan érzelmeket kavart fel, amiket mélyen elnyomtam magamban, emlékeket hozott a felszínre. Egész nap azon voltam, hogy visszanyerjem az egyensúlyom, még mikor direkt nem gondoltam rá, akkor is. Mert ez is megerőltetés persze, hogy szándékosan nem gondolok rá, ez is energia, érzelem, amire amúgy szükségem lenne a munkához és az élethez.

A bajszom alatt káromkodom, mikor meglátom, hogy épp kiáll a busz a ház elől, ahogy befordulok az utcába, ami pontosan olyan, mint sok másik Carpenter Village-ben, makulátlanul ápolt és rendezett, de nem érződik rajta a görcsös igyekezet.

– Anya, ez csúnya szó! – közli Sophie, ahogy berántom a kormányt és bekanyarodom a ház elé. A busz elszántan gurul tovább az utcán, pedig a sofőrnek már észre kellett vennie.

Kipattanok a kocsiból, a busz továbbmegy. – Várj! Várj! – rohanok utána, mint valami őrült, elfulladva lengetem a karom, kiabálok. – Várj!