A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Deal with the Devil (Forge Trilogy #1), 2019

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Copyright © Meghan March 2019

All rights reserved

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-22-4

1. fejezet

Forge

Megérzed, amikor belép a szobába egy milliárdos. Főleg, ha te vagy az.

Spontán jöttem, de mindenki utánam fordul, ahogy átsétálok a kaszinón, és megpróbálok nem felfordulni az émelyítő, trópusi illattól, ami Jean Phillippe szeme fényében, a La Reina de Ibizában terjeng.

Tudják a nevemet. Felismernek. Azt hiszik, hogy mindent tudnak rólam, de nagyot tévednek.

Senki sem tud rólam mindent.

Nem tudják, hogy szívesebben lennék valamelyik hajóm fedélzetén, az óceánnak kiszolgáltatva, mint ezek között a villogó fények között, ahol egy-egy csengetés jelzi, hogy valaki épp megnyert vagy elveszített egy kisebb vagy nagyobb vagyont.

Játszani jöttek, én viszont… nem tudom, mit keresek itt. Nevezzük kíváncsiságnak. Hatodik érzéknek. Nem számít. A lényeg, hogy nem szeretem, ha valaki eltitkol előlem valamit.

Mint ezt a mai játszmát.

Jean Phillippe mindig meghív a privát játszmákra. Még akkor is, amikor épp a szigetemen tartózkodom, Ibizától két kilométerre. Mindig a lehető legtöbb pénzt akarja a kaszinó kincstárába gyűjteni. Akkor vajon miért nem hívott meg erre a játszmára?

Mert valaki nem akarja, hogy ott legyek.

Nem először fogok hívatlanul megjelenni. Még szerencse, hogy leszarom, ki mit szól hozzá. Leszarom mindenki véleményét.

Jean Phillippe nem hülye. Pontosan tudja, hogy nem csak a pénzt teszi kockára azzal, hogy eltitkol előlem valamit. Engem senki nem akar magára haragítani. Annál a halál is jobb.

Lassan csukódik a privát pókerszoba ajtaja. Ha egyszer becsukódott, már nem csatlakozhat több játékos.

Szedni kezdem a lábam, a tömeg pedig utat enged nekem. Észre sem veszem őket. Csak sötét öltönyök és fehér ingek összemosódását látom, egypár színes árnyalattal összekeveredve, a nőknek és a bátrabb férfiaknak köszönhetően.

Az ajtó mögül kiáradó fény egyre kisebb, és pontosan látom, hogy mikor vesz észre Jean Phillippe. Megszorítja a kilincset, és összeráncolja a homlokát.

Gyorsan visszanyeri a nyugalmát. Kihúzza magát, és kilép az ajtó mögül, ami lassan tovább csukódik. Magára erőltet egy mosolyt, mintha örülne, hogy megérkezett a kaszinójába a legnagyobb hal.

– Barátom! Nem tudtam, hogy a városban vagy. Ha tudtam volna…

– Hazudsz. Nem akarod, hogy itt legyek, ami azt jelenti, hogy itt kell lennem. Be ne csukd azt az ajtót!

Jean Phillippe nem mozdul, de nem tudja elrejteni az arcára kiülő érzelmeit. Nagyra nyitja barna szemét, és nem erőlteti tovább a francia akcentusát, amit mindig felfokoz, ha befolyásos és befolyásolható emberekkel beszél.

– Forge, nem erről van szó. Te is tudod, hogy én nem…

– Játszani fogok ma este, akár tetszik, akár nem.

Jean Phillippe vesz egy mély levegőt, és lassan kifújja, mint egy halálos beteg, amikor elfogadja a sorsát.

– Nem hiszem, hogy pont ezt a játszmát…

– El az utamból!

Lehajtja a fejét.

– Semmi rossz szándékom nem volt, mon ami – mondja, ahogy eláll az ajtó elől.

Belépek, és döbbenten megtorpanok.

Ő meg mi a faszt keres itt?

Bastien de Vere. Az elkényeztetett senkiházi, aki megúszott egy gyilkosságot.

Fortyogni kezd bennem a harag, de elnyomom. Nyugalom. Csak így tudom meggátolni, hogy puszta kézzel megöljem itt helyben.

Szép lassan! Tizenöt éve folyamatosan a sarkában vagyok. A de Vere család pénze is kiapad egyszer, arról apránként gondoskodom. Eljön majd a nap, ígérem magamnak.

Amikor de Vere meglát az ajtóban, kihúzza magát, és összepréseli az ajkát.

– Ez egy privát játszma, Forge. Te nem voltál meghívva.

A mellette ülő szöszi megdermed, amikor kimondja a nevem. Még lehajtott fejjel és eltakart arccal is gyönyörű. A hullámos aranyszínű tincsei a válláról a telt melleihez vezetik az ember tekintetét.

A rohadt életbe!

Nem lehet de Vere nője, mert már elloptam volna. Hacsak… Nem, egy ilyen jó bőrt nem tudott volna eltitkolni. Ott dicsekedne vele, ahol csak tudna. Ez azt jelenti, hogy új szerzemény. Talán le akarja nyűgözni a pókerasztalnál…

Ez még egy ok arra, hogy maradjak, és elvegyek tőle mindent, amit hajlandó feltenni.

– Nincs szükségem meghívóra – Jean Phillippe-re nézek –, vagy mégis?

– Nem, dehogy! Persze hogy nem. A La Reina asztalai mindig szeretettel várnak!

– Én is így gondoltam.

Ahogy de Vere mérges tekintetet mereszt rám, körbenézek a szobában, és biccentek a többi játékos felé. Az ösztöneim nem csaltak.

Itt ma valami nagy dolog készül.

Ahmed al-Dzsabal sejk, az olajmilliárdos bólint vissza. Többször is a szuperjachtja mellé dokkoltam Monte Carlóban. Nem rossz játékos, de több pénze van, mint tehetsége. Az efféle játékosok a kedvenceim.

– Remélem, elhozta a pénzt, amit Monacóban nyert, Mr. Forge.

– Ne aggódjon, még többet is.

– Remek.

A következő férfira nézek, Alejandro Cruzra, az amerikai techmilliárdosra, aki nagy pókerjátékosnak tartja magát, de általában csak blöfföl, mert jobban ért a programozáshoz, mint a kártyához.

Cruz kihúzza magát a székében.

– Rég láttalak, Forge. Azt hittem, már sosem jössz vissza a szárazföldre.

– A vízen jobb a társaság.

– Efelől nincs kétségem. Mindenesetre, örülök, hogy látlak, és még jobban fogok örülni, amikor elnyerem a pénzed.

– Jericho Forge. Az én régi jó…, minek is nevezzelek…, barátomnak nem – mondja Dmitrij Belevics, az orosz, akinek a Bratvával való összeköttetései miatt a rendőrség nem kérdőjelezi meg az ultraluxus életstílusát.

– Örvendek, Belevics!

Ezeknek a férfiaknak a vagyona együttvéve valószínűleg nagyobb, mint egypár országé, ami azt jelenti, hogy nem véletlenül nem hívtak meg. De Vere ötlete volt.

Az a szemétláda!

Boldogan tönkreteszem az estéjét.

– Bízom benne, hogy nincs ellenvetés a játszmához való csatlakozásom kapcsán – jelentem ki.

– Nincs bajom a pénzed elnyerésével, Forge – mondja Belevics.

Cruz és a sejk megrázzák a fejüket, így hát de Vere-re és a nőre nézek. Elé áll, mintha bújtatni próbálná.

Jól teszi. Akkor is nyugodt szívvel feküdnék le aludni, ha már mindent elvettem volna tőle, ami fontos neki. De ki ez a nő? Ha csak dekoráció lenne, akkor nem léphetne az asztalhoz, márpedig az előtte lévő zsetonhalomból kiindulva játszani jött.

Lehet, hogy de Vere azért hozta el, hogy elvonja a többiek figyelmét, ezzel előnyt adva magának. Nem ő lenne az első, aki ilyen olcsó trükkökkel próbálkozik.

– Nekem le… – kezd bele de Vere, de félbeszakítom.

– Senkit sem érdekel, hogy mit akarsz, főleg nem engem – megkerülöm, hogy jobban lássam a nőt.

Megállok Cruz mellett, aki a nő melletti szék mögött áll. A nő végre felnéz, és az ibolyaszín tekintete gyomorszájon vág, ahogy felismerem.

India Baptiste. A pókerközösség hajdani drágasága, aki épp olyan híres volt a full house-ra tett royal flushről, mint arról, hogy elküldte Bastien de Vere-t a picsába, egy pókerlegendákkal teli szobában.

Tetszett, amikor hallottam a történetet, de csak de Vere megaláztatása miatt. Most viszont, hogy élőben látom, a tetszik az nem kifejezés.

A Cruz előtti székre bólintok.

– Nem bánod, ha megkérlek, hogy ülj át oda szembe, ugye?

A sötét hajú férfi elvigyorodik.

– Midász királynő mellé akarsz ülni? Csak nyugodtan! Szerintem jobban fogok játszani, ha máshová ülök.

Midász királynő. Találó becenév egy olyan nőnek, aki megdöbbentő gyakorisággal varázsolt kincset a szarnak látszó kártyáiból.

Az ajkam könyörtelen mosolyra húzódna, de elnyomom, hogy úgy tanulmányozhassam, mint minden mást, amit meg akarok szerezni. Mintha már az enyém lenne.

Az aranyszínű ruhája szorosan a testére simul, amitől az ember azt kívánja, bárcsak még mindig azok az idők járnának, amikor a kalózok kifosztották a hajókat, és elvittek mindent és mindenkit, akit csak akartak. Őt biztos elrabolnám. Bezárnám egy kabinba, és kitörölnék minden de Vere-hez köthető emléket a fejéből. Még egy trófea, amit elveszek tőle. Mint ahogy szépen lassan elvettem tőle mindent.

– Ha nincs kifogása, Ms. Baptiste, akkor csatlakozom.

A kihívásomtól lángra lobban az indigókék szeme, és egyre jobban ég, ahogy erősödik a rám vetett szigorú tekintete.

Nők sosem kötnek belém. Sosem. A milliárd dolláros vagyonom miatt el se játsszák, hogy nehezen megkaphatók. Az lesz India Baptiste veszte, hogy állja a tekintetemet, és azon gondolkodik, miként feleljen.

A mai este máris érdekesebbnek tűnik, és pontosan tudom, hogy fog végződni. Azzal a nővel az ágyamban, akit Bastien de Vere akar.

2. fejezet

India

Nem. Nem. Nem. Ez nem lehet igaz! Nem lehet itt!

Ahogy Forge végtelen, sötét tekintetébe nézek, be akarom csukni a szemem vagy félre akarok nézni, de nem tehetem. Inkább magamra öltök egy unott mosolyt, és veszek egy mély levegőt, miközben úgy teszek, mintha azon gondolkodnék, akarom-e, hogy csatlakozzon, és pont mellettem üljön.

Ahelyett, hogy megnyugtatott volna a mély levegő, csak felkavarta a gyomrom a La Reina kaszinó édes illata. Vagy az, hogy minden erőmet elveszi, hogy összeszedett maradjak, amikor a kiborulás szélén állok. Senki sem láthatja, hogy milyen nehezemre esik nyugodtnak maradni, főleg nem Forge.

Én vagyok itt a profi. Én vagyok itt az egyetlen profi.

Ezzel az emlékeztetővel veszek még egy mély levegőt, ahogy tanulmányozom a férfit, aki szabotálhatja a gondosan kitalált tervemet.

– Szerintem még nem találkoztunk, Mr… – elhalkulok, és úgy teszek, mintha nem tudnám a nevét. Ez persze nem igaz, és csak azért teszem, hogy elbizonytalanodjon. Valószínűleg nem fog működni, de legalább nyerek egy kis időt.

Kivéve, ha tudja, hogy máris blöffölök. Ibizán szinte mindenki pontosan tudja, hogy ki ő. Ezért sem akartam, hogy itt legyen.

Láttam már játszani. Szerintem mindenki, aki pókerezik, látta már játszani, mert ugyan nem profi kártyajátékos, de profi győztes. Láttam, ahogy apránként megfosztja a vele szemben ülő férfiakat minden zsetonjuktól, mint egy keselyű, ahogy az utolsó darab húst is lehámozza a csontról.

Ma este ez nem így lesz. Ez most az én feladatom.

– Jericho Forge – mondja, ahogy kinyújtja a kezét. Bastien megfeszül mellettem, ahogy megfogom. – Örvendek.

Bastien haragja gyűlöletté válik, ahogy Forge az ajkához emeli a kezem. De nem csókolja meg, helyette megfordítja, és a tenyeremre néz.

Megborzongok az érintésétől, és attól félek, a karom remegni kezd. Visszatartom a levegőt, ahogy várom, hogy elengedjen.

– Mágiának semmi nyoma. Hogy változtat mégis mindent arannyá?

Elhúzom a kezéből az ujjaimat. Halkan felsóhajtok, és megforgatom a szemem.

– Úgy látom, megelőz a hírnevem – mondom teljesen nyugodtan.

Felvonja az egyik sötét szemöldökét.

– Kétlem, hogy az én hírnevem kisebb lenne.

Görcsbe rándul a gyomrom, de az arcomon nem látszik semmi.

Máris rajtakapott egy blöffön, és még el se kezdtük a játszmát. Ezért nem akartam, hogy itt legyen. Az emberek azt állítják, hogy Forge-nak szokatlanul jó érzéke van az igazsághoz. Egyesek már-már kísértetiesnek tartják. Egészen eddig nem hittem nekik.

Nem számít. Játszanom kell! Nyernem kell!

Megígértem magamnak, hogy soha többet nem fogok kényszerből szerencsejátékhoz fordulni. Tehát hazudtam magamnak. Megint. Sosem volt még ilyen fontos egy pókerjátszma. Sosem forgott még ennyi minden kockán.

Tízmillió dollár tíz nap alatt.

Ezt az ultimátumot kaptam három napja, és ha nem teljesítem… Bele sem akarok gondolni a borzasztó következményekbe.

Nyerni fogok. Muszáj nyernem! Nincs más választásom.

Általában tartózkodom Bastientől, mint ahogy minden elkényeztetett brit seggfejtől ezen a szigeten, de most szükségem volt rá, mert ő mindenkit ismer, beleértve az általam kiválasztott játékosokat. Olyan tehetős férfiakat, akik gondolkodás nélkül ledobják a kártyaasztalra azt a pénzt, amire szükségem van. Férfiakat, akiknek ismerem a taktikáját, órákig tanulmányoztam a trükkjeit, kitanultam minden árulkodó jelét, és akikről pontosan tudom, hogyan verjem meg őket.

Aztán a semmiből megjelenik Jericho Forge, és belerondít a tökéletes tervembe.

Bastien miatt.

– Igazán nem akartam csalódást okozni, Mr. Forge. Úgy tűnik, nem olyan átható a hírneve, mint gondolta.

– Csalódásról szó sincs, Ms. Baptiste. Sőt. Csak még érdekesebb lett a szememben.

Remek. Pont ezt nem akartam hallani.

– Csatlakozzon csak a játszmához, viszont szeretnék is nekilátni. Üljön le, ha játszani akar – ahogy leülök, a székre mutatok, amit Cruz üresen hagyott.

A jobb oldalamon Bastien keze hozzáér a térdemhez, én pedig azonnal elhúzódom. Nincs szükségem arra, hogy a két ősellenség összevesszen rajtam, és úgy ráncigáljon, mint két kóbor kutya a csontot.

Ibizán mindenki tud a fagyos viszonyukról, az okáról viszont csak szóbeszédek keringenek, és a történet állandóan változott. Szinte már legenda lett belőle a szigeten. Amióta hülyét csinált belőlem, azóta nagy ívben kerültem Bastient, és mindent, amihez köze volt, ezért nem figyeltem a pletykákra.

Ahogy Jericho Forge bámul, miközben tanakodik, hogy mit válaszoljon, azt kívánom, bárcsak figyeltem volna.

Megszoktam a férfiak nézését, főleg amikor ilyen ruhában vagyok. Feszes, csillogós, és száz százalékban arra lett tervezve, hogy elvonja a figyelmüket a kártyáról. Forge nem így néz rám. Olyan, mintha nem is látná az aranyszínű ruhát. Ki vagyok szolgáltatva a könyörtelen tekintetének. Mintha minden titkomat tudná, és azt is, hogy mi forog kockán ma este. Ez persze lehetetlen. Senki sem tudhatja, hogy milyen kétségbeesett vagyok.

Az önbizalom a legértékesebb eszközöm, és nem hagyom, hogy elvegye tőlem. Senki sem veheti el.

– Lássunk neki! Készen állok.

A mély hangja átvág rajtam, mint egy földrengés utórengése.

Nem hagyhatom, hogy ekkora hatással legyen rám. Semmilyen hatással sem kellene lennie rám.

Tele van a fejem a történetekkel arról, hogy milyen könyörtelen a tárgyalásokon és a tengeren. Inkább kalóz, mint vezérigazgató. Az emberek így jellemezték, és a külseje is illik a leíráshoz. A fényes fekete haja rálóg a fehér gallérjára, az egyik fülében pedig egy vastag aranykarika csillog.

Elfordulok Forge-tól, de még mindig érzem az égető tekintetét, ahogy kihúzza a széket és leül. A tökéletesen szabott öltönyén keresztül melegség árad felém. Mintha valami megszelídíthetetlen vadállat lenne, nem egy férfi.

A bal vállam mögé dobom a hajam, azt remélve, hogy az majd tompítja a tekintetét. Lehet, hogy nem a legokosabb dolog hátat fordítani egy ragadozónak, de nincs más választásom. Össze kell szednem magam, és fel kell készülnöm a játszmára.

Nem játszani jöttem, hanem nyerni.

– Egymillió dollár a belépő, de az neked semmi, ugye, Forge? – Bastien megjegyzésének gúnyos a hangneme, ahogy a székem háttámlájára fekteti a karját.

Egyenesen ülve maradok, próbálva rejteni, hogy kerülöm az érintését, de Forge egyből észreveszi.

– Anyuci és apuci elég zsebpénzt adott rá neked is, de Vere? – kérdi Forge morogva.

A többi férfi az asztalnál felnevet a beszólás hallatán, amitől Bastien kétségkívül felbőszül.

– Fantasztikus! Akkor kezdjük – mondja Jean Phillippe, aki mindeddig visszafojtotta a lélegzetét. Most tapsol, majd int az osztónak, hogy jöjjön az asztalhoz.

Mielőtt leülhetne, Forge legyint.

– Fernando vagy Armand. Te döntesz, de csak akkor játszunk, ha kettejük közül valamelyikük az osztó.

– Ehhez nincs jogod – csattan fel Bastien.

Hátradőlök, és azt kívánom, bárcsak máshova ültem volna, mert úgy érzem magam, mint egy ostoba halacska két cápa között.

Forge körbenéz.

– Uraim? Ellenvetés? – a szilárd tekintete végre rajtam landol. – Ms. Baptiste? – a tónusa kihívó, de senki, még a sejk sem mer neki ellentmondani.

Azért akartam, hogy Anka legyen az osztó, mert róla tudom, hogy nem jön zavarba a férfiak társaságától, és nem rontja el valahogy az osztást.

Csak okosan, Indy! Nyerd el a pénzt, más nem számít.

Jean Phillippe kiküldi Ankát a szobából.

– Küldd ide Armandot! A tizenkettes asztalnál van.

Forge nekidől a szék támlájának, amit a széles válla teljesen eltakar. Először azt hittem, hogy csak fel akarta bőszíteni Bastient, de most már azt gondolom, hogy nem akart háttal ülni az ajtónak.

Megszokás? Attól fél, hogy valaki hátba szúrja?

Fennáll a veszély, de nem tudom elképzelni, hogy kinek lenne mersze hozzá.

Egypár pillanattal később Armand belép a terembe, és feltart két becsomagolt paklit. Mindenki bólint, de Armand mindvégig csak a mellettem ülő kalózra figyel.

Forge-nak meg sem kell szólalnia ahhoz, hogy parancsoljon. Alig néhány perce érkezett, de máris mindenki szót fogad neki.

A magabiztos álarc majdnem lehullik rólam, de sikerül uralkodnom magamon.

Mindenkire megnyerő mosolyt villantok. Azt a mosolyt, amit több tucat másik férfi látott már, mielőtt elvesztette a vagyonát.

És pontosan ezért vagyok itt ma este is.

Nincs más választásom.

Csak azt kellett volna előre tudnom, hogy ez a játszma más lesz, mint az eddigiek.

3. fejezet

Forge

Hiába visel India Baptiste testéhez simuló aranyszínű ruhát, előlem akkor sem tudja elrejteni a kétségbeesését. Lehet, hogy a többi férfi a szobában nem látja, de én és Bastien de Vere látjuk.

De Vere érzi, és ezért van bátorsága bepróbálkozni. Baptiste ezt nem tudja. Azt hiszi, hogy átvágja, mint a többi férfit az asztalnál, akik mind a mellét bámulják.

De Vere veszte én leszek. Mindig én vagyok.

Ha Baptiste-et akarja, akkor elveszem előle. Ezért nem akarta, hogy itt legyek ma este. Tudta, hogy átlátok rajta, és kikapom a kezei közül.

A rejtély megoldva. Egy újabb mód az ellenségem kínzására.

Talán sosem fogja megtapasztalni azt a veszteséget, amit nekem okozott, de addig nem állok meg, amíg meg nem tettem mindent, hogy kibasszak vele.

Most mutatott egy új eszközt. Egy kicsit sajnálom India Baptiste-et, de tudhatta volna, hogy nem tanácsos gyilkosokkal barátkozni.

Elnyomom a de Vere-rel kapcsolatos gondolataimat, ahogy Jean Phillippe elém rak egy tálca zsetont. Egypár másodperc alatt megszámolom, és bólintok.

Cruz tapsol egyet.

– Vágjunk bele!

– Kezdés!

A sejk és Cruz belökik a zsetonjaikat, miközben Armand megkeveri és kiosztja a lapokat. Minden mozdulatát figyelmesen nézem, annak ellenére, hogy egyike a két osztónak, akiben bízom. Senki sem teljesen megbízható.

Mindnyájunknak odacsúsztat két lapot a zöld szöveten, és a szoba hangulata drasztikusan megváltozik, ahogy mindenki a kezében lévő kártyákra néz.

– Kérem a téteket!

Cruz vet rám egy gyors pillantást, de lehajtva tartom a fejem. Máris ideges. Tökéletes.

Mindenki egyesével bedobja a zsetonjait. A mellettem ülő nő okosan játszik, és abból kiindulva, amit hallottam róla, a készségei negyedét sem használja.

De Vere neki szervezte volna ezt a játszmát? Érthető lenne. Nem hiszem el, hogy Baptiste nem tudja, hogy ki vagyok. Talán ő nem akarta, hogy itt legyek?

India felnéz, megszemléli az asztalt, de a kék tekintete nem jut el hozzám. Visszanéz a lapjaira, mintha nem is léteznék.

Az ötödik nyitott lap letételéig őt nézem.

Nem könnyű eligazodni rajta, de nem is vártam egyértelműen árulkodó jeleket egy profitól. Főleg nem az első percben.

Mind megmutatjuk a lapjainkat, és megnyerem az első kört. Csak ekkor néz rám.

– Gratulálok, Mr. Forge – a hangja olyan kiegyensúlyozott és nyugodt, hogy azt gondolná az ember, hogy ő az osztó, és semmije sem forog kockán.

Milyen remek kis színésznő, gondolom, ahogy nekilátunk a következő köröknek.

A második kört de Vere nyeri meg, a harmadikat és a negyediket pedig India, aki épp annyi pénzt nyer, hogy a többiek mélyebbre nyúljanak a zsebükbe, ahogy úrrá lesz rajtuk a versenyszellem. De Vere nyeri meg az ötödik kört, mire India előredől, és végre beveti a melleit figyelemelterelésként.

Cruznak és a sejknek annyi. Mintha még sosem láttak volna nőt. Az orosz sem immunis. A fakó, kék tekintete folyton Indián áll meg, amikor a többi férfira kellene figyelnie.

Elröpül két óra, és ez idő alatt India a tehetségét fitogtatva könnyedén átejti az asztalnál ülő férfiakat.

Nem néz rám, és ellenem nem veti be a flörtölős heccelését, amit fegyverként használ. Ha szándékosan próbál figyelmen kívül hagyni, akkor remek munkát végez.

Ez nem fog sokáig tartani.

A közömbösségétől csak jobban furdal a kíváncsiság. Ezt tudhatta volna, de persze nem ismer.

Senki sem ismer, és nem is fog.

Mert így akarom.

– Jó szériája van, Ms. Baptiste.

Felém fordítja a fejét, ahogy de Vere gyilkos tekintetet mereszt rám, amiért hozzá mertem szólni.

Tényleg azt hitted, hogy a tiéd marad, miután idehozod, de Vere? Nem hangoztatom a kérdést, mert tudom rá a választ.

Előre kitervelte az estét, de velem nem számolt. Azt gondolnád, hogy tanul a hibáiból, de csak megkönnyíti a küldetésemet, ha folyton alábecsül – csupán azért, mert nem vagyok arisztokrata.

– Csak élvezem a játékot, Mr. Forge. Mint mindenki más – válaszolja India egy érzelemmentes mosollyal.

– Nem hiszem, hogy a többiek is ennyire élvezik – mondom, és az előtte lévő zsetonkupacra bólintok, próbálom zavarba hozni. Az első kör óta keresem az árulkodó jelet, de még nem vettem észre.

Hátradől a széken, és önbizalom ül ki az arcára. Sikerült elnyomnia a korábban felszínre törő elkeseredettségét, de szerintem csak azért, mert számára kedvezően alakultak a körök.

Kell hogy legyen egy árulkodó jel. Most, hogy visszagondolok, mintha azt hallottam volna, hogy majdnem megnyerte a póker-világbajnokságot, de valaki átlátott a blöffjén. Ha neki sikerült kiolvasnia, akkor nem lehetetlen.

Egyre több pénz forog kockán, ahogy a zsetonhegy nő és csökken a játékasztalon, és a legtöbb zseton nálam vagy nála köt ki. Cruz India után nyáladzik, annak ellenére, hogy szép lassan elveszti az összes zsetonját, amiből India előtt már többmilliónyi hever.

Megint hátradől, és ezúttal csücsörít, ahogy a sejk megteszi a tétet. Amint az asztalra kerülnek a zsetonok, összepréseli az ajkát.

– Kétmillió – mondja de Vere, és az asztal közepére tolja a zsetonjait. India megint összeszorítja az ajkát.

Belevics a melléről a lapokra vonszolja a tekintetét, India arca rezzenéstelen.

– Kiszállok – mondja az orosz a fejét rázva, mire a nő ajka ellazul.

Nem lehet ilyen egyszerű.

A sejk és Cruz követik Belevics példáját, és bedobják a lapjaikat, én pedig mozdulatlanul ülök, nehogy eláruljam, hogy rájöttem valamire a profi kártyajátékosunkról.

A sejk feláll a székéből.

– Eleget veszítettem ma este. Fejezzétek be nélkülem – Jean Phillippe-re bólint. – Köszönöm a szíves vendégszeretetet! Szerintem visszatérek az olyan asztalokhoz, ahol nem szipolyozzák ilyen hatékonyan a pénzemet.

Ahogy elhagyja a szobát, India arcán egy pillanatra pánik látszik. Szüksége volt a sejk pénzére. De miért? Ezt a rejtélyt gyorsan ki fogom deríteni.

De Vere nem engem figyel, ahogy a zsetonjaimat nézem. Csak Indiára függeszti a tekintetét. Majdnem olyan kétségbeesetten akarja őt, mint amennyire India nyerni akar. Annál is jobb érzés lesz elvenni tőle.

– Szerintem blöffölsz, Bastien – mondja, ahogy az asztal közepére löki a zsetonjait.

Bastien a lapjaira hunyorog, és megfeszülnek az ujjai.

Barom.

Indiának igaza van. Blöfföl.

Pontosan tudom, hogy mi lesz a vége ennek a játszmának.