A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Abby Jimenez: Part of Your World, 2022

Fordította

Nagy Boldizsár

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Barátnak tartalak (Családi állapot: bonyolult), 2020

A póráz két végén, 2020

Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne merj szeretni, 2021

Copyright © 2022 by Abby Jimenez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-18-7

Jeanette-nek, Terrinek, Dawn-nak és Lindsay-nek.

Azt hiszem, a támogatásotok nélkül
a felére sem lennék képes annak, amit csinálok.

Ezt nektek írtam

1. FEJEZET

Alexis

Molylepkék röpködtek a reflektor fényében, és megvilágították az útszéli, fűvel belepett árkot. Még mindig a kormányt szorongattam, a szívem pedig hevesen zakatolt.

Hirtelen egy mosómedve bukkant fel a ködben, és hogy ne üssem el, az út mentén lévő sekély árokba borultam. Nem lett semmi bajom. Azon túl, hogy baromira megijedtem.

Megpróbáltam hátramenetbe kapcsolni az autót, de a kerekek hasztalanul pörögtek. Valószínűleg a sár miatt. BASSZUS! Egy SUV-ot kellett volna vennem a szedán helyett.

Leállítottam a motort, bekapcsoltam a vészvillogót, és hívtam a közlekedésrendészetet. Azt mondták, egy óra, míg ideérnek.

Szuper. Hát, ez szuper.

Kétórányi autóútra voltam az otthonomtól, egy elhagyatott útszakaszon az iowai Cedar Rapids-i ravatalozó és a minneapolisi házam között. Korgott a gyomrom, pisilnem kellett, és egy alakformáló cucc volt a ruhám alatt. Ez az egész így, életem legpocsékabb hetének méltó megkoronázásának tűnt.

Felhívtam a legjobb barátnőmet, Brit. Az első csörgésre felvette.

– Na? Milyen volt a pokolban?

– Hát, klasszul végződött, az biztos – feleltem hátradőlve az ülésben. – Épp most hajtottam bele egy árokba a kocsimmal.

– Jaj, jól vagy?

– Igen.

– Hívtál vontatót?

– Igen. Egy órát kell várnom. És Spanx van rajtam.

Bri a fogain keresztül szívta be a levegőt.

– A Sátán bugyija? Nem öltöztél át, mielőtt elindultál? Biztos úgy rohantál ki onnan, mintha üldöznének. Hol vagy? – kérdezte.

Kikukucskáltam a szélvédőn.

– Fogalmam sincs. Szó szerint a semmi közepén. Még utcai lámpákat sem látok.

– Összetört a kocsid?

– Nem tudom – válaszoltam. – Még nem volt alkalmam kiszállni, hogy megnézzem. De nem hiszem. – Óvatosan megmozdultam az ülésben. – Tudod mit? Várj egy kicsit! Leveszem ezt.

Kikapcsoltam a biztonsági övet, és hátradöntöttem az ülést, amennyire csak lehetett. Levettem a magas sarkúmat, és az utasoldalra dobtam, aztán hátranyúltam, hogy lehúzzam a cipzáramat. Lerángattam magamról a melltartót, majd egészen hátradőltem, és felhúztam a fekete koktélruhát a csípőmig, a hüvelykujjamat az alakformáló bugyim felső részébe akasztva.

Senki nem volt a közelben. Fél órája nem láttam más járművet ezen az úton. De épp akkor, amikor elkezdtem lefelé birkózni magamról a nejlonharisnyát, a hátsó szélvédőn keresztül fényszórók világítottak meg – hát, miért is ne?

– A fenébe – lihegtem, és próbáltam gyorsabban öltözni.

Olyan volt, mintha egy egész testet borító kompressziós zokniból próbálnék kiszabadulni, miközben mérik a sebességet. Hallottam, hogy egy autó ajtaja becsapódik, majd pánikszerűen lecibáltam a térdemig a Spanxemet a kormánykerék alatt, és épp lerúgtam magamról, amikor valaki az ablakhoz lépett.

Egy nagy, bozontos kutya bukkant elő a semmiből, és felugrott az ajtóra, hogy belessen. Aztán egy szakállas fehér fickó érkezett mögé, gyapjúgalléros farmerdzsekiben.

– Hunter, földre! – szólt rá a férfi a kutyára, és lerántotta a kocsimról. Az egyik ujjával megkocogtatta az üveget. – Hé, minden rendben odabent?

A cipzáram még félig nyitva volt, majdnem egészen az alsóneműmig.

– Jól vagyok – feleltem, aztán a combomra rántottam a ruhámat, és megpördültem, hogy csupasz hátam az utasoldal felé legyen. – Mosómedve.

A fickó a füléhez tette a kezét.

– Sajnálom, nem igazán hallak!

Egy centivel lejjebb húztam az ablakot.

– Egy mosómedve miatt hajtottam az árokba. De jól vagyok – ismételtem meg hangosabban.

Úgy láttam, ezen jól szórakozik.

– Elég sok van belőlük errefelé. Akarod, hogy kivontassalak?

– Már hívtam egy vontatót. De azért köszönöm.

– Ha vontatót hívtál, akkor Carlra vársz – folytatta. – Lehet, hogy várnod kell egy darabig. – Az út felé bökött a fejével. – A hatodik sörénél tart a VFW-ben{1}.

Lehunytam a szemem, és fáradtan kifújtam a levegőt. Amikor kinyitottam, a férfi mosolygott.

– Egy perc, és kivontatlak.

Meg sem várta a válaszom, már indult is a kocsim mögé.

Sietve felhúztam a cipzáramat. Aztán újra kézbe vettem a telefonomat.

– Valami fickó kivontat – suttogtam Brinek.

A visszapillantó tükörben próbáltam megnézni a rendszámtábláját, de a fényszórók a szemembe világítottak. Kívülről fémes csörömpölést hallottam. A kutya visszaszaladt, hogy az ablakon keresztül benézzen rám. Kócos farkát csóválni kezdte, és ugatott.

– Ez egy kutya? – kérdezte Bri.

– Igen. A fickóé – feleltem, és a fejemet rázva a kutyára néztem. Épp az üveget nyalogatta.

– Miért lihegsz ennyire?

– Épp a Spanxemet próbáltam levenni, amikor megjelent – magyaráztam, majd gyorsan felkaptam a padlóról a testleszorítót, és a táskámba gyömöszöltem. – Pont félmeztelen voltam, amikor az ablakhoz hajolt.

Bri annyira röhögött, hogy el kellett húznom a telefont a fülemtől.

– Nem vicces – suttogtam.

– Szerinted – válaszolta, továbbra is nevetve. – És hogy néz ki az a fickó? Egy ijesztő vén fószer?

– Nem. Igazából egész helyes – vágtam rá, miközben az oldalsó tükörben próbáltam figyelemmel kísérni a mögöttem zajló tevékenységet.

– Ahhhhh. És te hogy nézel ki?

Lenéztem magamra.

– A hajam meg a sminkem oké, fekete temetési ruha…

– A Dolce?

– Igen.

– Szóval dögösen nézel ki. Nem teszem le, mert mi van, ha megöl, érted.

– Haha, köszi! – Hátradőltem az ülésben.

– Szóval, szar volt a temetés? – kérdezte Bri.

Nagy levegőt vettem.

– Nagyon. Mindenki azt kérdezgette, hol van Neil.

– Mit mondtál nekik?

– Semmit. Hogy szakítottunk, és nem akarok beszélni róla. Nem akartam belemenni. És persze Derek sem volt ott.

– Jókor lépett le Kambodzsába. Lemarad minden buliról – mondta Bri.

Az ikertestvérem előszeretettel kerülte a családi drámákat. Persze, nem tudhatta, hogy Lil nagynéni hirtelen meghal majd az idősek otthonában, és hogy az ezt követő háromnapos családi összejövetelen, és a temetésen egyedül kell majd az oroszlán barlangjába sétálnom – de ettől függetlenül nagyon is rávallott, hogy kimaradt.

Még lejjebb tekertem az ablakot néhány centivel, hogy megsimogathassam a kutyát. Bozontos öregember-szemöldöke és tágra nyílt, aranyszínű szeme miatt úgy festett, mintha megijedt volna, amikor meglátott.

– Anya nagyon szép munkát végzett a gyászbeszéddel – folytattam, megvakarva a kutya fülét.

– Ez nem lep meg.

– És Neil végig SMS-ekkel bombázott.

– Szintén nem lep meg. Egyvalamivel nagyon el van eresztve az a csávó: merészséggel. Válaszoltál neki?

– Ööö, nem – vágtam rá.

– Helyes.

Újabb csörömpölés hallatszott odakintről.

– Rendben, akkor figyelj! – folytatta Bri. – Arra gondoltam, hogy csinálhatnánk egy dupla randit, ha visszajöttél.

Felnyögtem.

– Hallgass végig! Egyáltalán nem lesz erőltetett.

Nagyon is erőltetettnek tűnt.

– Mindketten kiválasztjuk a legdögösebb pasit, akit a Tinderen találunk. Az egyik lehetne olyan, aki hallal pózol a fotóin, de ez nem fontos. Elvisszük őket a Nick irodája előtti kávézóba, oda, ahol mindennap fél tizenkettőkor ebédel. Aztán, amikor Nick megjelenik, úgy teszünk, mintha teljesen meglepődnénk, hogy ott látjuk. Te úgy csinálsz, mintha megbotlanál, és véletlenül leöntöd vörösborral az ingét, én pedig csókolózom a pasimmal.

Elfojtottam a kitörni készülő nevetésemet.

– Bármennyire is szeretnék segíteni neked tönkretenni a leendő exférjed ruháit – feleltem még mindig kuncogva, – én belátható időn belül nem randizom. Most semmi szükségem férfiakra. De lehet, később sem lesz.

– Ja, persze, mert kőkemény csajok vagyunk, egészen addig, amíg hajnali háromkor óbégatni nem kezd a füstjelző, és rajtad kívül nincs senki, aki seprűvel lecsaphat rá.

Felhorkantam.

– De most komolyan – erőltette tovább. – Még sosem voltunk egyszerre szinglik. Ezt ki kéne élveznünk. Tudod, mint a Hot Girl Summer-klipben. Olyan jó buli lenne!

– Hát, nekem inkább Öreglányok-hangulatom van.

Úgy tűnt, ezen elmélázik.

– Azt is lehet.

Kintről még több csörömpölést hallottam, és éreztem, hogy a kocsi megmozdul, mintha a fickó valamit a lökhárítóhoz erősített volna.

– Akarsz holnap inni valamit? – kérdezte Bri.

– Mikor? Pilatesre megyek.

– Utána.

– Aha!

Mozgást vettem észre az oldalsó tükörben. A fickó elindult visszafelé. Abbahagytam a kutya simogatását, és majdnem teljesen feltekertem az ablakot.

– Hé – suttogtam Brinek. – Jön a fickó. Ne tedd le!

A férfi ismét lerántotta a kutyáját a kocsimról, majd lehajolt, hogy beszélni tudjon velem.

– Betennéd a kocsit üresbe? – kérdezte az egycentis résen keresztül.

Bólintottam.

– Amikor elkezdelek húzni kifelé, állítsd le a motort, a sebességváltót pedig tartsd parkolóállásban, amíg le nem veszem a láncokat.

Megint bólintottam, és néztem, ahogy a kocsijához sétál. Ajtócsapódást hallottam, majd azt, hogy beindul a motor. Aztán a kocsim megbillent, és az árokból lassan visszagurultam az útra. A pasas kiszállt, egy zseblámpával a kezében, és megnézte a sárvédőt.

Egy szitakötő szállt a motorháztetőmre. Teljesen mozdulatlanul ült ott, miközben a férfi leguggolt, hogy megvizsgálja a gumiabroncsaimat. Aztán lekapcsolta a lámpát, és visszament az autó mögé. Újabb csattanás következett, és egy perccel később a pasas visszatért az ablakhoz.

– Átnéztem az autót. Nem látok semmilyen sérülést. Nem lesz gond, vezethesz.

– Köszönöm – mondtam, és két húszdollárost csúsztattam ki a résen.

Úgy láttam, ezen jól szórakozik.

– Ez most ingyen volt. Vezess óvatosan!

Visszament a kocsijához, dudált egyet, és barátságosan felemelte a kezét, miközben elhajtott mellettem a ködbe.

2. FEJEZET

Daniel

– Száz dolcsit kapsz, ha ráveszed, hogy elmenjen veled – heccelt Doug, és a bárpultnál ülő vörös hajú nő felé biccentett.

Arról a nőről beszélt, akit félórája húztam ki az árokból. És aki tizenöt perccel később besétált a VFW-be.

Egy áprilisi kedd volt, este kilenc, ami azt jelentette, hogy az egész város a bárban zsúfolódott. A hó elolvadt, és hivatalosan is véget ért a szezon. Csak a Jane’s étkezde, meg ez a hely maradt nyitva, amúgy minden más bezárt, míg a folyó fel nem melegszik. A Jane’s ráadásul már nyolckor bezárt. A turisták leléptek, így ez a szegény, gyanútlan nő nemcsak hogy kilógott a tömegből, de ő volt az egyetlen olyan ebben a kisvárosban, aki nem volt a rokonunk, vagy nem velünk nőtt fel. Ami azt jelentette, hogy durván rá fognak nyomulni.

Gúnyos pillantást vetettem a legjobb barátomra, és szétkentem a meszet a dákóm végén.

– Mióta van neked száz dolcsid?

Brian felnevetett a bárszéken.

– Miért, neked mióta van öt dolcsid? És ha van, akkor jobb, ha nekem adod. Még mindig tartozol nekem a múltkori italok miatt.

– Sok szerencsét hozzá! – motyogtam.

Doug odaintett nekünk.

– Én beszállok. És hozzáadom az öt dolcsidat is, te pöcs – mondta Briannek. – De nem fogom én állni a teljes fogadást. A vesztesek fejenként ötvenet tesznek be, és aki ráveszi a csajt, hogy hazamenjen vele, az mindent visz.

– Hagyjátok őt békén! – mondtam, és löktem egyet. A golyók szétgurultak az asztalon, és a hatos számú egy lyukba került. – Az a nő egyikünkkel sem megy haza. Higgyétek el!

A hozzá hasonló nők, nem keverednek a hozzánk hasonló férfiakkal.

A kocsi, amit az árokból kihúztam, egy Mercedes volt. Többet ért, mint amennyit hárman kerestünk összesen egy év alatt. Arról nem is beszélve, hogy úgy volt öltözve, mintha koktélpartizni menne valami jachtra. Elegáns ruha, hatalmas gyémánt fülbevaló és gyémánt teniszkarkötő – egyértelműen csak átutazóban volt itt, és nem állt szándékában megállni egy pihenőre. Valójában meglepett, hogy egyáltalán bejött ide, ahelyett, hogy negyvenöt percet vezetett volna Rochesterig, ahol akad rendes étterem. A VFW nem épp a gasztronómiai élményeiről híres.

Doug máris nyúlt a pénztárcája után.

– Én nem veszek részt ebben – feleltem, és egy határozott lökéssel lyukba gurítottam a nyolcas golyót. – Nem szeretek más emberekre fogadni. Ő nem egy tárgy.

Doug a fejét rázta.

– Jaj, próbáld már meg jól érezni magad!

– Én jól érzem magam.

– Tényleg? Mikor voltál utoljára nővel? – kérdezte Doug. – Na, mikor? Négy hónapja, még Megannel?

– Nem akarok felszedni senkit. De azért köszi.

Látva, hogy nem jut velem dűlőre, Doug Brian felé fordult.

– És te mit szólsz? Száz dolcsi.

Brian szinte azonnal a pult mögött dolgozó Lizre pillantott.

Doug a szemét forgatta.

– Férjnél van. FÉRJNÉL. Tedd már túl magad ezen! Kezdesz lehangoló lenni. Regisztrálj egy társkereső oldalra, vagy valami. – Doug Brian felé billentette a pohár Sprite-ot. – Múlt héten egy ikerpárral találkoztam a Tinderről. Ikrekkel. – Sokat sejtetően a szemöldökét mozgatta.

Lehúztam a felest.

– Tényleg? Akkor egyszerre két nőnek is csalódást okoztál?

Brian felnevetett.

Doug nem vett rólam tudomást.

– Komolyan mondom, haver. Nem fogja elhagyni a férjét. Foglalkozz a saját dolgoddal!

Brian visszanézett Lizre. Aztán szinte végszóra kinyílt a VFW ajtaja, és Jake sétált be rendőrruhában.

Mind abbahagytuk, amit csináltunk, és azt néztük, ahogy a bárpulthoz sétál. Útközben hátba veregetett néhány embert, és a kelleténél jóval hangosabban köszönt, csakhogy mindannyian tudjuk, megtisztelt bennünket a jelenlétével.

Megkerülte a pultot, mintha övé lenne a hely, odalépett Lizhez, és színpadiasan megcsókolta. A bárban huhogás tört ki, én meg összenéztem Douggal. Micsoda seggfej!

Visszanéztem Brianre, és még épp láttam, ahogy a sértettség jele átcikázik az arcán.

A pokolba, talán mégiscsak igaza van Dougnak. Nem azt mondom, hogy nőkre fogadni a megoldás, de tényleg ideje volt már, hogy Brian túltegye magát ezen a szarságon. Liznek nem állt szándékában elhagyni Jake-et – bár jobban tenné.

Mike elsétált mellette a mosdó felé menet, Doug pedig intett neki.

– Hé, Mike! Száz dolcsi, ha ráveszed, hogy veled menjen. – A pultnál álló nőre mutatott.

Mike megállt, és a szemüvegén keresztül a nőre pillantott. Biztos tetszett neki, amit látott, mert előhalászta a tárcáját.

– Nem is tudom, ez mennyire fair így. Kapok száz dolcsit, meg egy gyönyörű nőt is!

Nevetve az órámra néztem.

– Mennem kell. Meg kell etetnem a gyereket – mondtam, és leraktam a dákót.

Doug felnyögött.

– Mindig ezt csinálod. – Legyintett. – Jól van. Akkor menj a picsába! – Aztán a vállam fölött a bárpult felé nézett, és biccentett a nőnek. – Hé, szólj egy jó szót az érdekemben kifelé menet, jó?

– Szóval azt akarod, hogy hazudjak neki? – kérdeztem, miközben magamra rántottam a kabátomat.

Brian és Mike felnevetett.

Doug nem törődött velem, és az asztalra helyezte a biliárdbotját.

– Mindjárt előveszem a titkos fegyveremet.

Elmosolyodtam, majd a fejemet rázva elindultam a bárpult felé.

3. FEJEZET

Alexis

– Mit kér? – kérdezte a csapos, miközben a pultot törölgette.

Szőke volt, a csuklóján egy rózsát ábrázoló tetoválás virított, a száján élénk rózsaszín rúzs. Csinos. Liznek hívták.

Átnéztem a tőle kapott étlapot.

– Mit ajánl? – kérdeztem, mert nem tetszett a választék. Szinte csak frissensültjeik voltak.

– A chili házi készítésű – felelte.

A számat húztam.

– Nem igazán szeretem a chilit.

A köd odakint annyira sűrűvé vált, hogy tudtam, nem fogok hazaérni időben, és túlságosan éhes voltam, meg vécére is akartam menni. A város egyetlen benzinkútja zárva volt, így nem tudtam se mosdóba menni, se kajálni. A Google kedvesen elirányított az egyetlen nyitott helyre nyolcvan kilométeres körzetben: a VFW-be, amit a Teherautós Fickó említett.

A hely egy kicsit… lestrapált volt. Az asztalokhoz össze nem illő, olcsó székeket toltak. A falakat kopott, ezerévesnek tűnő sörreklámok, bekeretezett kitüntetések és veteránok fekete-fehér képei borították. A falon egy régi zenegépből a Benny and the Jets bömbölt. A bárpult fölé egy hatalmas szarvasfejet raktak fel, aminek agancsáról a szivárvány színeiben pompázó karácsonyi fények lógtak. Az egész helyiség nagyon kopott, és koszos hatást keltett. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy más körülmények között idejöjjek.

Egy legalább hat hónapos terhes fiatal nő lépett Liz mellé, és miközben a derekát támasztotta egy kézzel, a másikkal végighúzta a kasszán a kártyáját.

– Kimész, Hannah? – kérdezte Liz, miközben sört töltött a csapból.

– Aha – grimaszolt a másik – a baba pont a hólyagomat nyomja a lábával.

– Beviszem a borravalódat az irodába – felelte Liz. Aztán visszanézett rám. – Kár, hogy nem a konyha bezárása előtt érkezett. Elég szűkös a kínálat így nyár előtt, mert ilyenkor nincsenek turisták.

– Turisták? – kérdeztem.

– Igen. A Root folyónál vagyunk. Ráadásul csak kétórányi autóútra az Ikervárosoktól{2}, szóval sok hétvégi harcos jár ide. De most csak a helyiek vannak itt. Ők viszont teljes létszámban. Mind a háááááromszázötvenen. – Nevetett, és a zsúfolt kocsma felé bökött a fejével.

Megpördültem a székemen. Igaza volt. Egyetlen üres helyet sem lehetett látni a bárban.

Ahogy végigpásztáztam a tömeget, kiszúrtam a fickót a biliárdasztal mellett, aki kivontatta a kocsimat az árokból.

Tényleg helyes volt.

Most, hogy levette a kabátját, láttam, hogy a teste is szép. Olyan robusztus, favágó típus. Szakáll, sötétbarna haj, mogyoróbarna szem, gödröcskék. Magas. Flanelinget és farmert viselt. Az ujja fel volt gyűrve, és láttam, hogy mindkét alkarját színes tetoválások borítják.

Elfordultam, nehogy észrevegye, hogy nézem.

Egy csengő szólalt meg, és Liz átnézett a fejem fölött. Mintha idegesség villant volna a szemében, de elmosolyodott. Megfordultam, hogy kövessem a tekintetét. Egy rendőr jött be – egy jóképű rendőr. Magas volt, jóval több, mint száznyolcvan centi. Barna szem, sűrű, barna haj. Fitt alakját kiemelte a testszínű seriffegyenruha. Egy pisztoly lógott a csípőjéről, a mellkasán pedig egy aranyjelvény csillogott. Jegygyűrűt viselt.

– Szia, bébi! – Liz rámosolygott, amikor a férfi megkerülte a pultot.

A rendőr odahajolt hozzá, és megcsókolta. Néhányan füttyentettek.

A férfi megemelte a pultosnő állát.

– Elhoztam a pulóveredet – mondta a másik szemébe beszélve. Egy nagy, fehér gombolyagot nyomott a nő kezébe. – Ezt a rendőrkocsiban hagytad.

– Ez kedves tőled. – Liz a pulóverre nézett. – Ó, Jake, ő itt… – elhallgatott, amikor rájött, hogy nem is mutatkoztam be neki. Jake felém fordult, és úgy tűnt, most először vesz észre.

– Alexis – segítettem neki. – Örülök, hogy megismerhetem.

– Üdvözlöm Wakanban! – Úgy ejtette ki, hogy wakhán. – Mennem kell – mondta a feleségének. – Éjfélre jövök érted. – Megcsókolta a nőt, és mielőtt elment, felém biccentett.

Fújtam egy nagyot, és visszanéztem az étlapra. Azt fontolgattam, hogy rendelés nélkül távozom. Semmi sem tűnt túl biztatónak.

– Szóval a chilin kívül mit érdemes még kipróbálni? – kérdeztem.

– Helló – szólalt meg egy férfihang a hátam mögött. Lizhez beszélt. – Szeretném rendezni a számlát. – Felnéztem. A Teherautós Fickó volt az.

Liz rámosolygott.

– Korán ágyba bújsz, mi?

– Meg kell etetnem a gyereket – felelte. Aztán felém fordult, és elmosolyodott. – Szia!

– Szia! – feleltem, és szembefordultam vele. – Ismét találkozunk.

– Csak ezúttal sokkal jobb körülmények között!

Elmosolyodtam.

– Köszi a korábbit. De tényleg nem kellett volna.

– Szerintem pedig igen. – Egy férfi felé biccentett, aki vörös szemmel, ziláltan ült a bárpult végében, hét üres söröspohárral maga előtt. – Ő ott a daliás lovagod a hófehér vontatóautóval.

A fogaimon keresztül szívtam be a levegőt.

– Egész éjjel ott dekkolhattam volna.

– Áh, valamelyikünk megállt volna ott. Öt, legfeljebb hat óra múlva.

Felnevettem, ő pedig rám mosolygott.

– Daniel vagyok. – Kezet nyújtott.

– Alexis – mutatkoztam be. A tenyere érdes és meleg volt.

– Azt hiszem, figyelmeztetnem kell valamire – folytatta, és miután elengedte a kezem, a pultra támaszkodott. – Látod ott azokat a fickókat? – A biliárdasztal körül kuporgó három férfi felé biccentett. – Fogadást kötöttek, hogy melyikük tud téged hazavinni.

Liz nyögött egy nagyot a kassza mögött.

– Akkora seggfejek – motyogta, miközben lehúzta a kártyáját. – Brian is? – kérdezte.

– Nem, csak Mike és Doug. – Az egyik férfira mutatott. – Látod azt a szemüveges fickót? – kérdezte tőlem. Megfordultam a székemen, hogy megnézzem őket.

– Igen…

– Az a szerencsétlen lenne a jelölt.

Felhorkantam, Lizből pedig kitört a nevetés.

– A magas fehér fickó a Carhartt-dzsekiben az anyja pincéjében lakik – folytatta. A homokszőke férfi felénk vigyorgott, és integetett. – Körülbelül öt perc múlva szerez valahonnan egy gitárt. – Rám nézett. – El fogja játszani a More than Words című számot az Extreme-től, de nagyon, nagyon bénán.

Liz nevetve csúsztatta elé a nyugtát.

– Így van! Istenem, de miért van így?

Miközben Daniel aláírta a nyugtát, a papírlapra pillantottam. Csak tíz dollárról szólt, de a fickó tíz dollár borravalót adott pluszban. Lefordította a papírt, majd ellökte magát a pulttól. – Mindegy, mindenesetre sok szerencsét! – s elindult a kijárat felé.

– Várj! – kiáltottam utána.

Megállt, és visszanézett rám.

– Mennyiben fogadtak?

Megvonta a vállát, és elővette a kocsikulcsát.

– Száz dolcsiban.

– Na és te? Nem veszel részt a fogadásban?

Megrázta a fejét.

– Ez nem az én stílusom.

– Nem? És mi lenne, ha veled mennék haza? Megnyernéd a pénzt?

A homlokát ráncolva nézett rám.

– Ezt most nem értem.

– Úgyis menni akartam. Kisétálhatnánk innen együtt. Megnyerhetnéd a fogadást.

Elmosolyodott.

– Megtennéd?

Megvontam a vállamat.

– Persze!

A bár túloldalán álló férfiakra pillantott.

A Carhartt-dzsekis egy gitárt tartott a kezében.

Daniel visszanézett rám, és egy halvány mosoly jelent meg a szája sarkában.

– Ha megcsináljuk, osztozunk a pénzen.

Lizhez fordultam.

– Liz, egy egytől a sorozatgyilkosig terjedő skálán mennyire veszélyes ez az ember? Biztonságban leszek, ha kisétálok vele egy sötét parkolóba?

A nő elmosolyodott.

– Daniel az egyetlen fickó, akivel le mernék lépni ebből a bárból.

A fickó láthatóan elégedett volt a válasszal.

– Nem is tudom, mit gondoljak erről. Az unokatestvérem vagy.

A lány felnevetett.

– Daniel teljesen ártalmatlan.

– És betartja az alku rá eső részét? Fizetni fog nekem? – kérdeztem.

Liz épp egy poharat törölt el egy konyharuhával.

– Még ha azok az idióták nem is tartják be az alku rájuk eső részét, és nem adnak neki egy fityinget sem, ő akkor is fizetni fog neked. Ő már csak ilyen ember.

Visszanéztem Danielre, ő pedig megvonta a vállát.

– Nem vagyok seggfej. Ezt a tulajdonságot szeretem magamban a legjobban.

Éreztem, hogy a mosolyom a fülemig ér. A pasas vicces volt.

– Oké – feleltem. – Akkor megegyeztünk. – A mellettem lévő bárszék felé biccentettem. – De ülj le, és beszélgessünk egy kicsit. Különben nem fogják elhinni, hogy udvaroltál nekem.

Az órájára nézett. Aztán láthatóan úgy döntött, van ideje, mert helyet foglalt.

– Szóval, mesélj magadról! – kezdtem. – Mivel foglalkozol?

– Ingatlankezelő vagyok – válaszolta.

Liz felnevetett a pult mögül, ahol éppen sört töltött a csapból.

– Ő a polgármester.

Felvontam a szemöldökömet.

– Hű, a polgármester?

Daniel az unokatestvérére vetett egy szigorú pillantást.

– Ez inkább csak amolyan tiszteletbeli cím. Ez egy kisváros. Szinte semmi feladatom nincs.

Liz megrázta a fejét.

– Csak szerénykedik. Ő itt úgyszólván minden. Péntek esténként bingót tart, önkéntes tűzoltó. És ő a Mikulás is. – A pénztárgép fölötti egyik bekeretezett cikk felé biccentett.

A Mikulás Wakanba látogatott.

A cikkhez színes fotó tartozott, amelyen egy kövér Mikulás volt látható, egy kisfiúval a térdén.

Mosolyogva néztem vissza a srácra, mire ő gyorsan témát váltott.

– És te mivel foglalkozol?

Megvontam a vállam.

– Nem olyan érdekes.

Nem szerettem volna kiadni a személyes adataimat egy idegennek.

Nem erőltette a dolgot.

– Oké – válaszolta. – És mi szél hozott Wakanba?

– Egy temetésről jövök.

Az arca elkomolyodott.

– Ó, ezt sajnálattal hallom.

– Lil néni kilencvennyolc éves volt, és nagyon szép életet tudhatott magáénak. Sok szeretővel, ahogy ő szokta mondani. – Daniel elmosolyodott. – Egyébként Minneapolisban élek. Éppen átutazóban vagyok. Hé, mindig ilyen köd van errefelé?

– Kint köd van? – kérdezte Liz meglepődve.

Daniel megrázta a fejét.

– Soha. Igazából furcsa is.

– Hm. Szóval van egy gyereked? – kérdeztem.

Ismét az órájára nézett.

– Van. Chloe.

– Hány éves?

– Egyhetes.

– Ó! – feleltem, és meglepetten hátrébb húzódtam. – Még nagyon kicsi.

Nem viselt jegygyűrűt, nem mintha ez bármit is jelentett volna. Lehetett gyereke anélkül is, hogy házas lenne.

– Szóval van barátnőd? – kérdeztem.

Megrázta a fejét.

– Nem vállaltam volna ezt a fogadást, ha lenne.

– De… ööö… tudod, igazából nem viszel fel magadhoz – mutattam rá.

– De úgy teszek, mintha igen. Nem lennék tiszteletlen a barátnőmmel, ha tényleg lenne. – Elvigyorodott.

El kellett fojtanom egy mosolyt.

– Szóval nem vagy együtt a gyereked anyjával? – kérdeztem.

Láthatóan nagyon jól szórakozott.

– Nagyon nem. Csak nevelőszülő vagyok.

Liz elmosolyodott.

– Chloe annnnyira aranyos. Daniel pedig nagyon jó apuka! – bólogatott a pultos. – Mutass már neki egy fotót!

A fickó elővette a telefonját, kikeresett egy képet, majd felém nyújtotta.

Nevetés robbant ki belőlem.

– A gyereked egy kecske? Pizsamában?

– Így van. Néhány hétig marad nálam. Dougé. A gitáros srácé. Az anyjának emlőgyulladása van, és Doug nem tudta vállalni az éjszakai etetést, ezért jelentkeztem segíteni.

– Akkor hadd tisztázzam! – szóltam közbe, keresztbe téve a lábam. – Doug a More Than Words egy pocsékul előadott verziójával próbál engem elcsábítani, miközben van egy kiskecskéje? Ha van egy kiskecskéd, mindig azzal kezded a csajozást, hogy képzeld, van egy kiskecském!

Daniel kuncogott.

– Valójában nekem van kiskecském.

Liz jeget tett egy pohárba.

– Folyton azt mondom neki, hogy semmi más nem kéne a Tinder-profiljába, mint egy közös kép róla meg Chloéról, és egy lakcím.

Felnevettem.

Daniel elmosolyodott, és a válla mögé intett.

– Figyelnek minket? – kérdezte.

A tekintetem a biliárdasztal felé siklott.

– Ó, igen. – Visszanéztem rá. – A Carhartt-dzsekis Doug épp a gitárját hangolja. Mit gondolsz, mennyi időnk van még a szerenádig?

– Azt mondanám, még egy-két perc.

– Oké – hajoltam előre. – Most úgy teszek, mintha valami nagyon vicceset mondtál volna, és nevetni fogok. Aztán leléphetünk.

Az állához tette a kezét.

– Milyen típusú nevetés lesz?

– Milyen típusú?

– Aha. Tudod, elméletileg bármit mondok neked, annak elég jónak kell lennie ahhoz, hogy elmenj velem, akkor is, ha csak öt perce ismersz. Szóval nagyon meggyőzőnek kell lenned. Julia Roberts-típusúra gondolsz?

Ezen tényleg nevettem, ami őt is megnevettette – és az egész helyzet annyira imádnivaló volt. Meleg, aranyzöld szeme köré ráncok gyűltek, és ettől az egész arca felragyogott.

Istenem, de szép mosolya volt! Igazán kedves. A látványtól valami a szívembe döfött, és egy pillanatra elállt a lélegzetem.

Ott ültünk, még mindig nevetgélve, és azon kaptam magam, hogy az ajkamba harapok, és egy kicsit közelebb hajolok hozzá, majd döbbenten vettem észre, hogy flörtölök. Mármint tényleg flörtölök, nem csak úgy teszek, mintha.

Hét évig voltam együtt Neillel. Azt hittem, Neil lesz az utolsó férfi az életemben. Aztán szakítottam vele, és azt mondtam magamnak, hogy végeztem. Nincs több pasi. Nem volt szükségem senkire. Nem volt szükségem a gondokra. Teljesen elvetettem a randizás gondolatát. Vettem egy nagyon szép vibrátort, és harminchét évesen kiszálltam a buliból. Nulla érdeklődés.

És most flörtöltem.

Olyan érzés volt, mintha rájönnék, hogy a növény, amit megöltem, mégiscsak él, és mindössze vízre van szüksége.

– Ó, jön Doug – suttogta Liz.

Elvontam a tekintetemet Danieltől. Doug a bárpult felé kanyarodott a magas asztalok között, gitárral a kezében.

– Ideje lelépni – figyelmeztetett Daniel.

Aztán megfogta a kezem, lesegített a bárszékről, és elhagytuk a helyiséget.

{1} A Veterans of Foreign Wars (VFW) az amerikai háborús veteránok szervezete, akik katonai szolgálati tagként háborúkban, hadjáratokban és expedíciókban harcoltak idegen földön, vízben vagy a levegőben. A szervezetet 1899-ben alapították Ohio fővárosában, Columbusban. (A ford.)

{2} Minnesota állam két legnagyobb városára, Minneapolisra és a vele szomszédos Saint Paulra gyakran utalnak együtt az Ikervárosok néven. (A ford.)