A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: More Of You (Confessions of the Heart #1), 2018

Fordította

FARKAS SYLVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek 1.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Örökké veled (Nem engedlek 3.), 2019

Csókolj meg (Szívdöglesztők 1. – Rex), 2020

Érints meg (Szívdöglesztők 2. – Kale), 2020

Ölelj meg (Szívdöglesztők 3. – Ollie), 2020

Érted dobban (Összhang 1.), 2021

Neked írom (Összhang 2.), 2021

Rád hangolva (Összhang 3.), 2021

Veled játszom (Összhang 4.), 2022

Copyright © 2018. MORE OF YOU by A. L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Bartók Flóra

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-43-2

ELŐSZÓ

Faith

Vakító napsugarak törtek át a régi, poros út fölé boruló, mohalepte ágak között. Ezerszer sétáltunk már a lombkorona boltozata alatt. Ez volt a mi titkos helyünk. A szent helyünk.

Ott állt tőlem alig másfél méternyire. Hatalmas kezei a szakadt farmerének zsebében. Gyönyörű arcára kiült a bűntudat.

– Nem érdekel, mit gondolnak mások – tört ki belőlem szinte könyörögve.

Azt akartam, hogy hallgasson meg. Hogy figyeljen rám. Hogy végre értsen meg.

– Nem érdekel, hogy bajban vagyunk! – folytattam. – Csakis az érdekel, hogy most itt állsz előttem.

Szomorúság költözött vonzó, férfias arcára.

Akárhányszor ránéztem, valami megmozdult bennem. A szerelem, amit iránta éreztem, erősebb és fontosabb volt bármi másnál. Az én kicsi világomban csak ő számított.

Ez az igazság. Ha rápillantottam, egy csodálatos, közös jövő képei derengtek fel előttem.

De az, amit ezen a délutánon az arcán láttam, más érzéseket keltett bennem. Félelem lett úrrá rajtam; a szerelem gyomorzsibbasztó pillangói ezúttal rémülten verdestek idebenn.

– Nem érdekel? Hogy mondhatsz ilyet, Faith?! – kérdezte keserűen. A hangja keményen csengett, még talán némi undor is vegyült bele.

– Nem érdekel. Csak egy dolog számít! Te és én! – válaszoltam, majd kérlelve közelebb léptem.

Ő hátrált.

– De te igenis számítasz, Faith! Az, aki vagy, és az, aki egyszer lesz belőled! Nem akarok az utadba állni!

Könnyek mardosták a szememet.

– Ne! – tört ki belőlem.

De csak a fejét rázta.

– Sajnálom. Soha nem akartam ártani neked, de úgy tűnik, másra nem vagyok képes. Ami tegnap éjjel történt, szintén ezt bizonyítja. Most azonnal véget kell vetnünk ennek! – válaszolta.

Széles válla megfeszült, ahogy szinte kényszerítette magát, hogy hátat fordítson nekem. Keserűség és düh áradt belőle, miközben lassan elindult visszafelé az úton.

Egy pillanat alatt eluralkodott rajtam a pánik. Elszorult a szívem. Utánarohantam.

– Jace! Kérlek, ne csináld ezt! Nem hagyhatsz el!

Megérintettem. Szinte láttam a szikrákat az ujjbegyem helyén, ahogy végigsimítottam a hátán. Mindig így volt. Lángra lobbantottuk egymást.

Éreztem benne a tüzet, ahogy felém pördült. Zihálni kezdtem, amikor hirtelen a tenyerébe fogta az arcomat. A tekintete az enyémet kutatta. Ez a gyengéd, fürkésző pillantás annyira ellentétben állt a keménységével! A szívverésem is kihagyott egyet, amikor lehajolt hozzám, és megcsókolt. Az ajka egyszerre volt puha és durva, követelőző és birtokló. Búcsúcsók volt.

Tudtam, hogy az.

Éreztem, ahogy megremeg a bensőm, és darabokra hullok, miközben ő a homlokát a homlokomnak támasztotta, és lehunyt szemmel, mélyeket lélegzett. Éreztem a fájdalmát. Hullámokban áradt felém a tikkasztó, nyári melegben.

Megragadta a vállam, és ellökte magát, mintha különben nem tudna tőlem elszabadulni.

Abban a pillanatban, ahogy ellépett tőlem, éreztem, hogy végem van. Meghasadt a bensőm. Valami végleg eltört bennem.

A tekintetét a földre szegezte, és nem is nézett rám, miközben lassan megfordult. Nem bírt a szemembe nézni, így hát én bámultam őt, miközben egyre csak távolodott.

Nem tudtam nem őt nézni, ahogy az elhagyatott ösvényen távolodott.

A vékony faágak között bekúszó napsugarak földöntúli, csillogó fénybe borították. Szinte valótlannak tűnt a fényesség, ahogy ellepte a magas, erős, a maga módján durva és nyers, de mégis gyönyörű alakját.

Olyan volt, mint egy rongyos, démonruhát öltött angyal.

Mindig is kívülállóként tekintett magára. A város kitaszítottja, az üldözött.

Mindig, mindenre bajt hozott, amihez csak hozzáért.

De nekem mégis ő volt a legfényesebb csillag az égen. Ő tanított meg rá, hogy a nevemhez hűen merjek bízni, legyen hitem. Ő tanított arra, hogy bízzak az emberekben, mert sokkal többek annál, aminek látszanak, vagy amilyen a hírük. Ő tanított meg arra, hogy a sorsunk nem a körülményeinktől függ, hanem sokkal inkább attól, amit mi magunk teszünk.

Abban a pillanatban hittem hát, hogy észhez tér. Hittem, hogy megáll, megfordul, és visszajön, mert nekünk együtt kell lennünk, hiszen bárhogy is legyen, mi ketten összetartozunk.

De nem fordult meg. Nem jött vissza.

Egyre csak távolodott, miközben a szívem ripityára tört a ránehezedő fájdalom súlya alatt.

Belehaltam.

Ez volt hát az a nap, amikor Jace Jacobs eltűnt az életemből.

Én pedig megfogadtam, hogy soha többé nem engedem vissza.

1.

Faith

TÍZ ÉVVEL KÉSŐBB

– Te vagy az, Bailey? – kiáltottam a lépcső tetejéről.

Az ódon házban teljes sötétség uralkodott, bár időnként fénybe borította a helyiségeket a villámok fénye. A szél egyre csak süvített, recsegtette a falakat.

Még az alap is nyöszörögve remegett.

Viszont esküdni mertem volna, hogy zajt hallottam… Biztos, hogy csikorgást hallottam a ház használaton kívüli része felől, amikor felértem a széles lépcső tetejére.

Nyugtalanság uralkodott el rajtam. A korlátba kapaszkodtam, miközben igyekeztem tájékozódni és összeszedni magam. Inkább az épelméjűséghez ragaszkodtam, mint ahhoz a borzalomhoz, amit az elmúlt három hónapban átéltem.

Ez a régi ház volt az álmom. Ez az elhanyagolt és elhagyatott ültetvény a házzal, amit panzióvá akartam átalakítani. Azt akartam, hogy ismét eredeti szépségében tündököljön.

Félreeső területen bújt meg, körülbelül tíz percre a kisvárostól, ahol felnőttem. A gyönyörű, hatalmas udvarház három emeleten mesélt a saját történetéről és egy letűnt, varázslatos világról.

Vicces, ahogy az álmok egy szempillantás alatt rémálmokká tudnak változni. Épp úgy, ahogy az otthonosság érzése egy lélegzetvételnyi idő alatt az elszigeteltség és a kiszolgáltatottság elviselhetetlen érzésévé tud válni.

– Hahó! Van ott valaki? – kérdeztem remegő hangon, miközben a szívemet félelem járta át.

Bár a légkondicionáló minden tőle telhetőt megtett, mégis éreztem, ahogy az izzadságcseppek végiggördülnek a gerincemen. A jobb oldali, sötét folyosó irányába néztem. Onnan, ahol álltam, a második emeleten két irányba nyílt folyosó. Négy hálószoba volt jobbra és négy balra.

A mi szobáink balra voltak.

Vajon csak képzeltem, vagy tényleg hallottam valamit jobbról?

A gond csupán csak az volt, hogy már egyáltalán nem tudtam, mi valóságos és mi nem. Mi a paranoia, és mitől kellene valóban megrémülnöm.

Hatalmas esőfelhők borultak a régi ültetvény fölé. A szívem majd kiugrott a mellkasomból, olyan őrült tempóban vert. Bumm, bumm, bumm!

Olyan hangosnak éreztem, hogy szinte túlharsogta a vihar és a mennydörgés zaját. Kirázott a hideg a rémülettől, egész testemben remegni kezdtem.

A kérdésemre nyomasztó csend volt a válasz.

Ennek ellenére bizsergett a tarkóm. Érzem, hogy nem vagyok egyedül.

– Ki van ott? – kérdeztem újfent, szinte könyörögve.

Néma csend.

Könnybe lábadt a szemem a tehetetlenségtől. Kétségtelen, az agyam olyasmiket láttatott, hitetett el velem, amelyek egyszerűen nem voltak valósak.

A saját bánatom, a félelmem, a saját gyengítő rémületem foglya voltam.

Az elmúlt három hónapban nem tudtam egy percnél többet aludni, így a szorongás és a kimerültség elhatalmasodott rajtam.

A testem megadta magát, de az elmém nem volt hajlandó kikapcsolni.

Valahányszor megpróbáltam pihenni, azonnal képek tódultak a lelki szemeim elé, és nem hagytak nyugodni.

Vér. Vér. Sok-sok vér.

Tágra meredt szemek.

Mozdulatlan test.

Nem hittem, hogy valaha is kiheverem, hogy valaha is képes leszek elfelejteni, hogyan halt meg Joseph, hiszen meggyilkolták, az életem pedig a feje tetejére állt. Mindent beborított a bánat, a fájdalom, a bűntudat és megannyi kérdés. Akkor azt hittem, az az életem mélypontja. Hogy onnan már nincs lejjebb.

Hittem ezt egészen addig, míg fel nem bukkantak azok a baljós, titokzatos üzenetek, olyan követelésekkel, amelyeknek nem tudtam, miként tehetnék eleget.

Fel sem fogtam, hová fajulhatnak még a dolgok, milyen ijesztővé válhat még minden, és hogy képes leszek megkérdőjelezni mindazt, amit valaha teljes bizonyossággal tudni véltem.

Behunytam a szemem, hogy elhessegessem a látomásokat. Igyekeztem magamhoz térni, megpróbáltam meggyőzni magam, hogy minden rendben van.

Muszáj összeszednem magam. Muszáj kézben tartanom a dolgokat, mielőtt végleg a darabjaira hullik minden.

Belőlem már úgysem maradt más, csak egy romhalmaz, nekem már csak az elhagyatottság érzése maradt.

Egyvalamit kivéve.

Amiért minden egyes reggel újra meg újra felkeltem. Ami arra ösztökélt, hogy ne adjam fel, hogy küzdjek, ami elhitette velem, hogy majd egy nap, bármilyen nehéz legyen is addig, de egy nap majd ismét rendben lesz minden.

Megmarkoltam a mobiltelefonom, szinte abba kapaszkodtam, majd lenyelve a torkomban keletkezett hatalmas gombócot, lassan balra fordultam, és lementem az üres folyosóra. Óvatosan meglöktem a résnyire nyitva hagyott ajtót.

Egy kósza fénysugár ragyogta be a tündéri kis pufók arcocskát, amely az apró, ökölbe szorított kezecskén pihent. A sötét, göndör, vad fürtök szerteszét terültek a párnán, miközben a kicsi mélyen és nyugodtan aludt rózsaszín ágyacskájában.

Összeszorult a szívem a szeretettől. Szinte fulladoztam az érzés mélységétől.

Az életem értelme.

Az életem.

Miatta nem adtam fel.

Miatta élt bennem a remény.

Miatta küzdöttem, pedig reménytelennek és hiábavalónak éreztem mindent.

Odatérdeltem a kiságy mellé, és gyengéden végigsimítottam a fürtjein.

A Szépség és a szörnyeteg mese szörnyetegét ölelte, az én régi plüssjátékomat, amit a szekrényem mélyéről túrt valamikor elő. Azóta is mindenhová magával cipelte, mintha nem értené, de mentőöv lenne.

Felsóhajtott álmában, én pedig előrehajoltam, hogy egy puszit nyomjak az arcára, és elsuttogjam neki, mennyire szeretem. Már vagy ezredszer.

Szinte mosolyogva egyenesedtem fel, de azonnal megdermedtem. Ismét eluralkodott rajtam a félelem. Visszajött az az érzés.

Éreztem valamit a levegőben, valamit, aminek semmi köze nem volt a kint tomboló viharhoz.

Megőrültem? Túlhajszoltam magam? Biztos voltam benne, hogy lépteket hallok. Mintha lefelé jött volna valaki a lépcsőn.

Félelem kúszott fel a torkomon. Elzsibbadtam, alig kaptam levegőt, ahogy lassan az ajtó felé indultam, készen arra, hogy segítségért kiáltsak, amikor hirtelen ledermedtem. A Bailey szobája melletti fürdőben égett a villany.

Mintha sav folyt volna az ereimben. Lassan, óvatosan a fürdő felé araszoltam. Úgy éreztem magam, mint egy magára maradt, védtelen kislány, miközben a kilincs felé nyújtottam a kezem, hogy teljesen kitárjam az ajtót.

Reméltem, hogy csak a képzeletem játszik velem, hogy csak a bolondját járatom magammal… vagy talán csak féltem elismerni, hogy valóban teljesen egyedül vagyok?

Aztán egy pillanatra kihagyott a szívem. Gyorsan a szám elé kaptam a kezem, hogy ne sikoltsak fel.

A csepegő csap visszhangzott a fürdőben. A mosdó feletti csap, amely túl magasan volt ahhoz, hogy Bailey elérhesse. A csapból mégis víz csepegett, és minden egyes csepp hatalmasat csobbant a vízzel telefolyt mosdóban.

A vízben pedig Bailey kedvenc játékai úsztak arccal lefelé, mintha belefulladtak volna.

2.

Jace

– Most tett vallomást.

Valahogy legyűrtem a torkomban ragadt gombócot. Az út szélén álltam a rendőrséggel szemben, és Mackkel beszéltem, aki bent volt az épületben.

– És hogy van? – kérdeztem.

Felsóhajtott.

– Nos, gondolhatod, hogy nem valami jól. Valaki volt abban a házban, ez biztos. Valaki ki-be mászkált, ő pedig szinte észre sem vette, csak volt valami rossz érzése. És ha még azokat a leveleket is figyelembe vesszük, amiket kapott…, nem csoda, hogy megrémült.

Elöntött a düh, azonnal vörös köd ereszkedett az agyamra. El akartam kapni, le akartam vadászni azt, aki ezt tette, véget akartam vetni ennek az egésznek. De bármilyen nevet említettem Mack barátomnak, akit kapcsolatba tudtam hozni Josephfel, minden út zsákutcába vezetett.

Ott álltam hát, mint egy idióta, leskelődő zaklató, s igyekeztem uralkodni magamon, hogy ne fussak át őrültként az úton, berontva a rendőrség épületébe.

– Mit csináljak? – hebegtem tanácstalanul a telefonba. Bármi jutott is az eszembe, bizonyára rosszallották volna.

– Engedd, hogy végezzem a munkám! A jelvényembe kerülne, ha kiderülne, hogy infót szivárogtattam neked. Maradj nyugton, jó? Adj neki időt. Most erre van igazán szüksége. Megérdemli. Nem állíthatsz be csak úgy egyszerűen, mint valami igazságosztó, hogy rendbe tedd az életét.

– Muszáj megtalálnom ezt a szemétládát!

– Lehet, hogy csak suhancok szórakoztak. Gyerekcsíny.

– Ezt te sem gondolod komolyan! – tört ki belőlem.

– Nem. Tényleg nem – adta meg magát bosszúsan. – Biztos vagyok benne, hogy rá akartak ijeszteni. Biztos, hogy ez egy figyelmeztetés. A kérdés csak az, hogy miért, és mi köze lehet Joseph halálához.

Hallottam, ahogy papírok között turkál az asztalán.

– Kiderítem. Ígérem. De ne üsd bele az orrod, jó? Nem is értem, minek hívtalak fel.

– Nagyon is jól tudod, miért – válaszoltam.

Ismét felsóhajtott. Persze hogy tudta. Nem volt más választása. Túl régóta ismertük egymást, túl sok mindent tudott rólam ahhoz, hogy hagyjon a sötétben tapogatózni, pedig könnyebb lett volna neki. Csinálhatta volna nyugodtan a munkáját.

De a barátság sokszor felülír minden józan megfontolást. Amikor Mack tegnap este felhívott, és szólt, hogy eldurvultak a dolgok, nem maradt számomra választás. Azonnal pakoltam, és útnak indultam. Három órát utaztam az éjszaka közepén, hogy Atlantából mihamarabb Broadshire Rimbe érjek. Ez a kicsiny város nagyjából húszpercnyire fekszik Charlestontól, és pontosan ez az a hely, ahová soha nem akartam visszatérni.

Át sem gondoltam igazán, hogy mit teszek. A következményeket sem. Hogy milyen hatással lesz rám, és hogy milyen lesz őt újra látni.

Csak az zakatolt a fejemben, hogy bajban van, és segítenem kell. Hogy véget kell vetnem ennek az egésznek. Már réges-rég meg kellett volna tennem.

Bárcsak visszatekerhetném az időt, és közbeléphetnék! Bárcsak helyesen dönthetnék, hiszen akkor önző voltam és sértetten cselekedtem. Akkor a keserűség és az utálat hajtott.

Azóta is bánom, főleg mióta Mack felhívott és elmondta, hogy Joseph meghalt.

Bűntudatom volt. Legszívesebben üvöltve rohantam volna be a kis rendőrőrsre, hogy elvigyem őt onnan messzire. De ez nyilván nem ment volna ilyen egyszerűen.

– Hol vagy egyébként? – kérdezte Mack.

– Itt kint.

– Basszus! Jace! Ezt nem teheted!

– Hát akkor jól figyelj!

Kinyomtam a hívást, és zsebre tettem a kezem. Igyekeztem józan maradni, megfontolni mindent, amit Mack mondott.

Adj neki időt!

Nem tudhatjuk, mi ez.

Lehet, hogy csak suhancok szórakoztak.

Na persze! A francokat!

A főutca zsúfolt volt. A vidéki kisvárosban nyüzsögtek az emberek, jöttek-mentek, intézték a napi teendőiket. Mintha visszatekerték volna az időt. Egy sokkal szerényebb világban, egyszerűbb korszakban találtam magam.

Hatalmas kirakatú, színes napellenzős, kicsiny boltok, butikok és üzletek sorakoztak a régi téglaépületek földszintjén. A macskaköves járda mentén hatalmasra nőttek a szórványosan elültetett fák; néhányuk az épületek oldalát ölelve hűsítő árnyékot kínált a forró, nyári napsütésben. Mindebbe belekeveredett a tenger mögötti mocsarak ismerős, nehéz szaga.

Elkaptam néhány kíváncsi pillantást. Sokáig voltam távol, jócskán meg is változtam, így szinte biztos voltam benne, hogy nem sokan ismernek fel, de azért mégis eléggé kitűntem az itteni tömegből ahhoz, hogy nyilván elgondolkodtak, ki a fene lehetek, és mit akarok.

Hát ez jó kérdés! Én sem tudtam még, mi a francot akarok.

Kínoztam magam, ez biztos.

A rendőrség kétszintes épülete, amely még nem volt ott az én időmben, a szemközti oldalon állt, buja zöldek ölelésében. Hatalmas cirkálók és jelzés nélküli autók sorakoztak a járdaszegély mellett és az oldalsó parkolóban.

Összegyűlt az izzadság a tarkómon, viszketett az egész testem.

Nyugtalanság lett úrrá rajtam.

Muszáj volt látnom, legalább egyszer.

Tudnom kellett, hogy tényleg jól van-e.

De azt hiszem, nem voltam még felkészülve erre. Nem voltam felkészülve arra, hogy akár csak egy pillanatra is, de újra lássam.

Még a lélegzetem is elállt, amikor hirtelen kitárult az ajtó, ő pedig lehajtott fejjel, lógó vállakkal, csüggedten kilépett. A legjobb barátnője, Courtney, természetesen mellette volt.

Mindegy, hogy közben eltelt tíz év, ahogy az is, hogy mennyi szarság történt ezalatt. Faith még mindig a legcsodálatosabb nő volt, akit életemben láttam. Igazi szépség.

A hit, a tisztaság és az ártatlanság áradt belőle. Hirtelen a gátlásaim is eltűntek. Mindenképpen oda akartam menni hozzá. Meg kell őt védenem!

De a legrosszabb az volt, ahogy a testem reagált.

Annyival jobb volt nálam, és annyira más súlycsoportban voltunk, hogy az már szinte szánalmas volt rám nézve. Jobb volt nálam. Minden tekintetben.

Bájos.

És gyönyörű.

Elfacsarodott a szívem.

Minden, amit iránta éreztem, igazi volt. Csak egyben ostobaság is. Pont úgy, mint annak idején.

A birtoklási vágy úgy zúgott végig az ereimen, mint a drog.

Az energia szinte tapintható volt a levegőben.

Áradtak az érzelmek.

Vibráltak.

Lüktettek.

A múlt visszhangjai.

A csokoládészínű haja selymes hullámokban omlott a hátára.

Istenemre esküszöm, szinte éreztem a lényéből áradó melegséget. Egy csodálatos lélek, a színtiszta jóság, egy ellenálhatatlan testben!

Végtelenül hosszú, kecses lábak, bűnre csábító nőies formák.

Bűnre csábító. És én elcsábultam. Bűnbe estem.

Igen, az, hogy magamévá tettem, pontosan az volt. Bűn.

Már amikor először megláttam, képes volt térdre kényszeríteni. Annyira lenyűgözött, hogy teljesen elvette az eszemet. És ezen nem változtatott az idő sem. Mert nem lehetett megállítani a vágyat, amely olyan hevesen zubogott a zsigereimben, hogy elszédültem tőle.

Vagy talán csak a bűntudat volt az?

A bánat láthatóan megviselte.

És persze ezért is én voltam a felelős.

Istenem! Ekkora marhát!

De mekkora szemétláda lettem volna, ha egyszerűen elfordulok tőle! Ha csak ültem volna a kényelmes irodámban, Atlantában, mintha mi sem történt volna.

Mélyen beszívtam a levegőt. Próbáltam magam összeszedni.

Eltökélt voltam.

Volt célom és indítékom.

Már csak egy kibaszott tervre lett volna szükségem.