A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Könnyező liliomok, 2021

© Lontai Léna, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Lontai Léna

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-30-9

Van, hogy a körülményeink olyasmikre kényszerítenek minket, amikre egyáltalán nem vagyunk büszkék. Szeretnénk kitörni a nyomorból, és becstelenségbe keveredünk. Majd szeretnénk kitörni a becstelenségből, és újra nyomorba keveredünk. Melyik jobb?

1. fejezet

Evelin boldogan megy a sarki kisboltba. Ez az első, hogy az anyja rábízza a vásárlást. Igaz, nem sok mindent kell vennie, fél kiló kenyeret, egy margarint és egy üveg olajat, de hatévesen büszkén lóbálja a szatyrot és szorongatja markában a százforintost. Amint kiér az omladozó vakolatú bérházból, megnézi a pénzt, és arról álmodozik, hogy ennyiből hány Kojak nyalókát vagy Dunakavicsot tudna venni, majd újra a markába zárja a pénzt, és megindul a bolt felé. Ekkor az édesanyja kinéz az ablakon, és miközben a szemével Evelint követi, arra gondol, hogy a lányának sikerülni fog. Jobb jövője lesz. Hozzá fogja segíteni!

A kislány a bolt kilincsét már könnyedén eléri, benyit, és a kinti hidegből belépve megcsapja a bolt kávéaromával keveredő dohos illata. Nagyot szippant a levegőbe, és megérzi a friss kenyér illatát. A boltban zsúfoltan sorakoznak egymás mellett a polcok, a pénztárhoz csak kis ösvényen lehet eljutni. A kisbolt tulajdonosa, a robusztus Etus büszke arra, hogy mindent megkaphatnak nála a környékbeliek. Évtizedek óta vezeti az üzletet, és 1991-re már kitapasztalta, mi kell a nyolcadik kerület sűrűjében az embereknek, akiknek a pénztárcájuk nem dagadozik.

A kislány tudja, hogy jobb szélen van az olaj, egy kicsit magasan, de már eléri. Természetesen neki szemmagasságban van mindenféle földi jó, csoki, pattogós cukor, rágó, nyalóka. Még kisebb plüssök is szoronganak az egyik polcon. Hetekkel ezelőtt kinézett magának egy hófehér fókát. Mintha a plüss hatalmas szeme hívogatón nézné őt, és a bajuszától nevethetnékje támad.

Aztán vág egy fintort, és az olajospolc felé fordul. Ágaskodik, leemeli az üveget, majd a hűtőből kivesz egy margarint, és már viszi is őket a pulthoz, ahol Etus ül lógó cigivel a szájában, és egy újságot lapozgat.

– Kérek szépen egy fél kenyeret – mondja Evelin, miközben felrakja a pultra az olajat, a margarint és a százforintost.

– Szia! Tessék! – nyújtja a kenyeret az asszony a kislánynak, és miután elrakja a pénzt, bólint, majd visszatér az újságjához. Miközben lapozgatja, mintegy magának dörmögi: – Hát már ez sem tud köszönni!

Ez leforrázza Evelint. Elfelejtett köszönni, annyira csak a feladatra koncentrált.

– Csókolom! – mondja lebiggyesztett szájjal. Dühös Etusra, mert nem is veszi észre, ez az első, hogy egyedül jön, és a nő csak annyit tud mondani: „ez sem tud köszönni”.

Ahogy rakja el az olajat, a margarint és a kenyeret a szatyorba, hirtelen ötlete támad. Megijed önmagától, de úgy véli, ezzel többszörösen is jól jár. Bosszút állhat a benne forrongó érzéseiért, és mennyei élvezetben lesz része. A szíve hevesen kezd dobogni, az adrenalin kiélesíti az érzékeit. A boltos nő belemerült az újságjába, tehát nem fogja látni, mit csinál kifelé a magasan tornyosuló polcok között. A kislány zakatoló szívvel megy, és amikor odaér, a szeme sarkából hátrapillant, majd hirtelen beteszi a kabátja mindent elnyelő zsebébe a zsákmányát. Magára erőlteti, hogy lassabban vegye a levegőt, és ahogy kinyitja az ajtót, még visszaszól:

– Csókolom!

– Szia, Evelin! Remélem máskor is jössz majd egyedül! – mondja az asszony sejtelmes mosollyal a száján, de még mindig nem néz fel az újságból.

Evelin elkerekedett szemmel csukja be az ajtót. Tehát Etus tudta. Hirtelen szaladhatnékja támad. Fut, fut hazafelé, az amúgy is kalapáló szíve majd kiugrik. Amikor az aládúcolt házukhoz ér, a málló falakon lévő foltok szemrehányó óriás szörnyekként merednek rá. Ahogy kinyitja a hatalmas kaput, az mintha rámordulna, és a lépcsőház megkopott padlójának görög mintás csíkjai sanda kígyókként tekergőznek utána, miközben kapkodja a lábát. Meg sem áll a második emeletig, ott lelassít, már nem is örül annyira a szerzeményének. Azon gondolkodik, hogyan fogja elpusztítani. A mennyei örömök ígérete keserédessé vált.

Amikor hazaér, piciny konyhájuk asztalára teszi a szatyrot. Az édesanyja megsimogatja a buksiját:

– Ügyes vagy, kincsem!

Evelin kerüli az édesanyja tekintetét, és kabátostul igyekszik besurranni az egyetlen ajtóval elzárt helyiségbe, a vécébe, mire az édesanyja utána szól.

– Evelin! Mi van veled? Jól vagy?

– Jól – mondja kényszeredett vigyorral az arcán.

– Miért akarsz kabátostul a vécére menni?

A lány megvonja a vállát.

– Sürgős.

Az asszony csípőre teszi a kezét, és összeszűkült szemmel nézi, ahogy a lánya magára csukja az ajtót. Utánamegy.

– Add ide azt a kabátot! A helyére teszem.

– Nem kell, majd én.

Miközben ide-oda húzogatják a kabátot, mintha kötélhúzásban vennének részt, a zsebben rejlő Milka csoki kipottyan. Evelin anyja először egy szót sem szól. Vesz egy nagy levegőt, a kabátot a helyére akasztja, majd visszamegy a vécén kuksoló kislányhoz.

– Evelin! Ez meg mi a csuda?

– Egy néni adta – feleli erre a lány, de nem néz fel.

– Radics Evelin, nézz a szemembe! Újra kérdezem, ki adta?

Ez a kislány első hazugsága, amire az anyai szív ösztönösen ráérez.

– Jaj, kincsem! – Az asszony leguggol hozzá, és otthonos, megszokott mozdulatokkal Evelin füle mögé simítgatja a huncut, fekete tincseket. – Sajnálom, hogy nem tudok neked mindent megvenni. Ne haragudjál! Hidd el, mindent elkövetek! De a lopás akkor is bűn. Nem csak az emberek szemiben, hanem Istenében is. És megrontja a lelkedet. Csak hatéves vagy, de nagyon okos. Ezt te megérted.

Evelin erre csak lebiggyeszti a száját.

– Kincsem, kívül szép leszel, ez már most látszik – majd a kezét a kislány szívére téve folytatja –, de ez semmit se’ ér, ha belül olyan vagy, mint egy szép, új kuka, ami tele van romlott étellel. Tegnap, amikor levittük együtt a szemetet, és kinyitottuk a szép új kukát, emlékszel, mit mondtál?

– Igen – feleli Evelin, és most már az anyja szemébe néz. – Azt, hogy irtó büdös. Hányingerünk volt tőle – fintorodik el.

– Így bizony. Gondoltuk vóna, milyen büdös belül?

– Nem.

– Na, kislányom, így van ez a hazugsággal, a lopással meg a többivel. Most még megvan, amink kell. Nem tudhassuk, mit hoz az élet, de sose csinálj rosszat! Ha elő is fordul, hogy belemászol valamibe, ne titkold. Szerinted kívülről meglátszik, ha valami rosszat teszel?

A kislány nemet int a fejével.

– De milyen leszel belül? – teszi ismét az asszony a kislány szívére a kezét.

– Büdös?

– Igen, kincsem, tele lesz romlottsággal a szíved. Látom, megértetted. Most pedig visszavisszük azt a csokit. Azt majd Etus fizesse ki? Hát neki is kevés a lóvéja. Azt akarod, hogy bajba kerüljön miattad?

– Nem, nem akarom, hogy baja legyen – emeli fel türkizkék, tiszta tekintetét a kislány. – De nem lehetne, anya, hogy csak te vidd vissza a csokit?

– Nagyon helyes! Érezd csak rosszul magad! Jól dolgozik a lelkiismereted. Kit érdekel, hogy most nem tetszik! Ha végigcsinálod, nem akarsz máskor ilyesmit tenni. A mi fajtánknak még jobban kell vigyázni.

– A mi fajtánknak?

– Igen. Cigányok vagyunk, kincsem. Mindenfélét mondanak rólunk, de én ezt kikérem magamnak! Én sose’ lopok, sose’ hazudok. Inkább nem eszek, de rám ne mutogassanak. Félem az Istent, tisztelem a törvényt. Belőled is becsületes embert nevelek. A te apád nem volt cigány, és a bőröd világosabb, mint az enyim. Ha nem éri nap, nem is látszik, hogy miféle vagy. Könnyebb lehet az életed, de ezért meg kell dolgozzál. Majd meglássuk, lesz-e elég szorgalmad hozzá. Eszed az van, de ilyeneket nem szabad többé csinálnod. Nagy terveim vannak veled.

– Mi?

– Tanuljál sokat, mert akkor lehetsz orvos vagy ügyvéd is. Most viszont megyünk vissza Etus nénihez a boltba!

Evelin a gondolataiba merül, és dolgavégezetlenül kifordul a mosdóból. El is feledkezik arról, hogy azt mondta, sürgős. Végigpörög benne, milyen büszke az anyukájára, mert a környéken mindenki szereti, és előre köszönnek neki. Az asszony visszaadja rá a kabátot. A lány húzná az időt, szöszmötöl a kabáttal, a cipőjét csigalassúsággal veszi fel, és a bolt felé is nehezen viszik a lábai.

Ahogy odaérnek, Evelin anyja látja, valaki odabenn vásárol, ezért megtorpan. Ránéz a kislányára, és vár, míg ki nem jön a vásárló, csak azután lépnek be. Etus vidáman köszön Evelin anyjának:

– Szia, Tünde! Elfelejtettetek valamit?

– Nem veszek most semmit se’. Etus, a kislányom mondani akar neked valamit.

– Igen, Evelin? Mit szeretnél? – áll fel a boltos, és közben a lány riadtan nézi, ahogy egyre magasabbra tornyosul. Megpróbál srégen az anyukája mögé helyezkedni, de az asszony finoman előretolja. Evelin eddig a háta mögött szorongatta a nagy Milka csokit, most megszeppenten előreveszi, és lesütött szemmel megszólal:

– Bocsánat, Etus néni! Elvettem ezt a csokit. De anya rám szólt, és mondta, hogy ez lopás. Nem akarjuk, hogy Etus néninek legyen belőle baja – nyújtja a boltos felé a csokit, de mintha a fogát húznák.

A kislány ekkor félve felpillant. Miközben Etus néni átveszi tőle a csokit, szótlanul méregeti őt, amibe Evelin fülig belepirul, még a feje is belezúg. Egyik lábáról a másikra áll, és úgy érzi, olyan nagy lett a hőség a kisboltban, hogy mindjárt meggyullad. Aztán végre valahára megszólal a boltos néni.

– Észrevettem, amikor elvetted ezt a csokit. Nem is akármilyet, hanem a Milkát. Az csak idén jött be Magyarországra, de az én boltomban ez is kapható.

– Etus, te láttad? – szörnyülködik Evelin anyja. – Miért nem szóltál? Akkor azonnal visszatette volna.

– Miért nem szóltam, miért nem szóltam? – csóválja a fejét Etus, aztán leguggol Evelinhez, és mélyen a szemébe néz: – Azért nem szóltam Evelin, mert anyukádat ismerem, és tudom, hogy benne megbízhatok. Szerettem volna tudni, hogy a te kis lelked milyen. Nagyon örülök, hogy visszahoztad a csokit. Bátor voltál, hogy te mondtad el nekem. Mivel becsülettel visszahoztad, szeretnék adni neked valamit.

Ekkor a pénztár mellett lévő kis kosárból kivesz egy Sport szeletet, ami ugyan jóval kisebb, mint Evelin Milkája, de azért a kislány szeme felcsillan, ahogy vidáman az anyjára néz. Az asszony bólintással jelzi, hogy elfogadhatja. Etus a lány kezébe nyomja a csokit, megsimogatja a fejét, majd így szól:

– Legyél olyan, mint anyukád! Ő különleges asszony. Ez a környék nem a becsületességéről híres, de benne megbízhatok. Ugye benned is, Evelin?

A kislány nagy levegőt vesz, az anyjára néz, aztán a boltosra, végül kinyögi:

– Igen. Anya azt is mondta, hogy Etus néninek kell kifizetnie a csokit, ha nem hozzuk vissza.

– Ha valaki ellop valamit a kisboltból, az nekem rossz, mert amúgy is nehezen megy az üzlet. Anyukád jól tudja.

Evelin csak zavartan áll egy darabig, majd megfogja az anyja kezét. Miután elköszönnek Etustól, úgy mennek haza, hogy a kislány nem ereszti el az édesanyja kezét. Szorítja, kapaszkodik bele, miközben szótlanul, de mosollyal az arcukon lépkednek.

Otthon együtt megterítenek, megkenik margarinnal a friss kenyeret, ami mellé jólesik mindkettőjüknek a forró tea. Citromos, jó cukros, ahogy Evelin szereti. A kislány erősen markolja a pöttyös bögréjét, fújja a forró teát. Fújja, hűti nagy hévvel, és egyszer csak megszólal:

– Anya, én nagy léhűtő vagyok.

Az asszony erre elmosolyodik, megsimogatja a kislány pofiját, behunyja a szemét, és nemet int a fejével.

2. fejezet

Az ominózus eset óta Tünde minden hónap elején vesz egy tábla csokit Evelinnek. Nem valami olcsó csokit, hanem Milkát, és sugárzó arccal nézi, ahogy a kislány behabzsolja. Evelin eleinte olyan gyorsan befalja a csokit, hogy kétsaroknyira Etus boltjától már egy kocka sincs belőle. Eltelik néhány hónap, és csak azután figyel fel rá, hogy az anyukája magának sosem vesz.

Egy nap, amikor kilépnek a boltból, Evelin nem bontja ki a csokit azonnal. Csak szorítja kis kezében, és szótlanul megy. Már elhagyják a második sarkot is, amikor megáll, felnéz az anyjára, és megkérdezi:

– Anya, kérsz belőle?

Tünde is megáll, magához húzza a lányát, és a fülébe súgja:

– Edd meg nyugodtan az egészet! Én nem szeretem a csokit.

– Hogyhogy nem szereted? – bontakozik ki Evelin az édesanyja öleléséből, és közben keresi a tekintetét.

Az asszony megvonja a vállát, és újra megindul hazafelé. Evelin szája fülig ér, most már lelkiismeret-furdalás nélkül viszi magával a Milkát. Ám taktikát vált. Nem egyszerre eszi meg, hanem naponta csak két kockát. Háromszor öt, azaz tizenöt kockája van, ami kitart neki egy hétig, plusz az utolsót a nyolcadik napon eszi meg. Lassan, behunyt szemmel majszolja el a kis adagokat esténként, és kéri az anyukáját, hadd ne kelljen azonnal fogat mosnia, mert a fogkrém elrontaná az élményt.

Evelin nem is érti, anyukája miért ragaszkodik annyira a fogmosáshoz, mivel az asszony egyébként kedves mosolyát szuvas fogak rondítják, sőt, ha jobban nevet, látszik, hogy már nincs meg mindegyik.

Evelin nem ismeri az édesapját, anyukája sosem mesélt róla, leszámítva, hogy hírhedten rossz életű bűnöző, és jobb nekik nélküle. Tünde azt mondta a lányának, hogy az apja nem is kíváncsi rá, és jobb, ha ők sem keresik, mert csak bajba keverednének.

Kettesben élnek a nyolcadik kerület egyik lepusztult, körfolyosós házában. Ez a ház együtt lélegzik, szuszog és nyög, különösen nyárestéken. A fülledt levegőben mindenki próbál enyhíteni a hőségen, ezért sokszor nemcsak az ablakot hagyják nyitva, hanem a körfolyosó felőli, bejárati ajtón lévő kis nyílást is.

A bejárati ajtó rögtön a konyhára nyílik, amit telezsúfoltak a mosogatóval és tákolt polcokkal, melyeken néhány lábas, tányér, bögre, és a legszükségesebb élelmiszerek vannak. A mosogató mellett található rögtön a zuhanytálca, és egy kopott nejlonfüggöny gátolja meg, hogy fürdéskor ne ússzon vízben az egész konyha. Amellett van leválasztva az egyetlen, ajtóval zárható helyiség, a vécé, amit még Evelin anyja csináltatott, mert nem akart közösködni másokkal az emeleti vécén. A konyhából rögtön a szobába visz a nyílás, az ajtótól megszabadultak, mert csak útban lenne, akármerre is nyitnák. A szobában két ágy hever a fal mentén, Eveliné a sarokban levő, az az ő tanulósarka, a falat pedig az ő rajzai díszítik. Régi nyitott fapolcokon vannak a ruháik, mosószer, tisztálkodási szerek, valamint Evelin tankönyvei, füzetei is. Hiába patyolattiszta minden, a fakeretes ablakról lepattogzó fehér festék és a repedező fal mocskosnak tünteti fel a rendezett szobát.

Tünde, Evelin anyja némi jóindulattal Gina Lollobrigidára hasonlít, szabályos arc, hatalmas, igéző szemek, tökéletesen ívelő szemöldök és festő palettájára kívánkozó ajkak. Csakhogy a nélkülözés mély barázdákat vésett a szája köré és a homlokára, pedig még a kora nem tenné magától értetődővé. Magas, arányos teste vékonyabb a kelleténél. Nem a konditermekben növesztette az izmait, hanem még gyerekkorában, amikor rengeteget kapált, és azóta is fizikai munkával igyekszik megadni a kislányának, amit lehet. A családi pótlék nyújt még némi segítséget, de gyerektartást nem kapnak, mivel Tünde nem akarja elárulni a bűnöző exének, hogy Evelin egyáltalán a világon van.

Nyáreste van. A ház megint együtt szuszog, liheg és nyög. Ablak is, ajtónyílás is tárva-nyitva, a levegő mégis áll, mintha rátelepedne az ember mellkasára, és nem engedné, hogy lélegzethez jusson. A földszinten lakó testes Magdus néni horkolása még a második emeletre is felhallatszik. Az első emeleten az Evelinnel egyidős Miki apja már megint berúgott, káromkodik, és üti-veri az asszonyt. Két lakással odébb ritmusos lihegés, majd nyögés hallatszik. Tünde egyszer azt mondta a kislánynak, hogy ott rosszéletű nők laknak, ne barátkozzon velük.

Evelin átkúszik Tünde ágyába, belefúrja fejét az asszony oldalába, aki akár egy tyúkanyó, átöleli őt, hogy tompítsa a szokásos zajokat. Nemsokára már egyenletesen szuszognak mindketten, és alusszák az igazak nyugalmas álmát.

3. fejezet

Evelinék egyetlen rokonnal sem tartják a kapcsolatot, édesanyjának egyik szülője sem él már. Tünde apja halt meg előbb, majd az anyukája újraházasodott, de a második házasságából beteg gyerekek születtek, az egyikük meghalt, a másik pedig állami gondozott lett. Az asszony még egyszer teherbe esett, de abba a terhességébe ő és a baba is belehalt. Tizenhat éves volt Tünde, amikor a mostohaapja kirakta őt az utcára, mondván, hogy nem hajlandó eltartani más gyerekét. Nem volt elég a fájdalom, hogy nem sokkal azelőtt halt meg az anyukája, még az utcára is került. Az iskolát sem tudta befejezni. Feljött Budapestre tapasztalatlanul.

Az asszonyon még most is látszik hajdani bája. Dús, barna haja zuhatagként omlik alá, amikor fésüli, de sosem hagyja szabadon, mindig fájdalmasan szoros kontyba fűzi. Szabályos, csontos arcának legszebb dísze a világra csodálkozó, mandulavágású szeme. Amikor Pestre került, sokan próbálkoztak nála, de volt egy férfi, aki lecsapott rá, és a bandák feletti hatalmával visszaélve senkit sem engedett a közelébe. Ő lett Evelin apja, a lány tőle örökölte a szeme színét és világosabb bőrét.

Tünde vakon megtett volna bármit érte, ő volt az első férfi az életében. Ám a férfi bűnöző élete kiábrándította. Menekülni akart a kapcsolatból, és valamiféle érzés csak maradhatott a férfiban, mert megtorlás nélkül elengedte. A látott ocsmányságok olyannyira mellbevágóak voltak a nőnek, hogy megfogadta, egyedül, becsülettel fogja felnevelni a méhében fejlődő kincsét.

Jó darabig egy barátnőjénél húzta meg magát, és nagyon hálás volt a szükséglakásért is, amit itt, a Magdolna utcában kapott. Szerény keretéből igyekszik azóta is tisztán fennmaradni a bűn dzsungelében, és rengeteget dolgozik azon, hogy ez az odú lakható és viszonylag komfortos legyen. Elég erőt érez magában ahhoz, hogy jobb életre készítse fel a kislányát, aki már ebbe a lakásba született. Bízik benne, hogy Evelin szíve jó talaj lesz ehhez.

A csokilopás óta újabb megbízásokat adott neki, az évek múltával egyre felelősségteljesebbeket, és megfigyelte, hogy a kislány minden visszajáró pénzt odaadott, és soha többé nem fordult elő az Etusnál történtekhez hasonló eset.

Mivel Tünde az egyetlen kenyérkereső, Evelin sokszor egyedül van otthon iskola után. A Práter utcai általános iskola nagyon közel van hozzájuk, szinte a kezdetektől egyedül jár haza. Ez az intézmény ének-zene tagozatos, és a környék gyerekei olyasmivel foglalkozhatnak, ami leginkább a vérükben van. Evelin kitűnik közülük, mert szeret tanulni, de azért vágyik a vele egykorúak társaságába is, ezért igyekszik minél hamarabb letudni a leckét, hogy aztán lemehessen a többiekhez, akik az udvaron szoktak találkozni. Vele együtt heten vannak nagyjából egykorú gyerekek a házban. Eleinte labdáztak, fogócskáztak, de tizenhárom éves korukra már inkább a környező utcákat járják.

Egyik nap az Evelinék alatt lakó Miki megkínálja a többieket rágóval, és mintha kifogyhatatlan csodazsák lenne a kabátja, mindenkinek jut belőle, és újabbat meg újabbat vesz elő.

– Honnan van ennyi? – kérdezi Evelin.

– Ügyes vagyok, és kész! – vonja meg a vállát Miki.

– Miben vagy ügyes? – kérdezi egy másik fiú a csapatból.

– Akármit el tudok hozni úgy, hogy észre sem veszik.

– De ez nem jó dolog! – mondja Evelin.

– Ha nem jó, adjad vissza! – szól rá a fiú.

A lány elvörösödik, zsebre dugja a kezét, és szorongatja a kapott rágókat.

– Erről ennyit, álszentkém! Na de halljátok, meghalok…, ez a dolog annyira izgalmas… Nagyban nyomom. Egy idősebb haverom mondott pár ötletet, és frankón beváltak. Megcsinálhatnánk a saját bandánkat, és mehetnénk együtt!

A többi gyerek először csak ízlelgeti a fiú szavait, aztán jönnek a jobbnál jobb ötletek, egymás szavába vágva olyan zsivajt csapnak, hogy a földszinten lakó Magdus néni kidugja az orrát, és rájuk förmed:

– Eriggyetek máshová ricsajozni!

Nem is kell többször mondania, mint a feldúlt méhkas, kirajzanak. Gyorsan megbeszélik, ki meri kezdeni, és Miki legjobb barátja, Jocó vállalja. Már épp megindulnak a sarki kisbolt felé, ám Evelin eléjük áll:

– Ide ne! Menjünk messzebbre, mert olyan boltból nem lopok, ahol barátaim vannak! Azért az Etus néni fizet.

– Ne röhögtess már, hogy téged érdekelnek az ilyenek! – nevet fel gúnyosan Miki.

– És ha az anyukád dolgozna a boltban, és őt lopnánk meg?! – teszi csípőre a kezét Evelin.

Erre a többiek nem tudnak mit mondani, csak idétlenül röhögnek. Végül aztán megfordulnak, és keresnek egy távolabbi boltot. Ettől kezdve beosztják, mikor ki a soros. Evelint sosem kapják rajta, mert ilyenkor vásárol is valamit, amit az anyja kér tőle.

Van viszont két dolog, amire sehogy sem tudják rávenni a barátai. Az egyik ilyen a cigaretta. Evelin anyja valaha láncdohányos volt, ami megércesítette a hangját, de amikor Evelin megfogant benne, letette, és soha többé nem gyújtott rá. Azóta mintha ádáz ellensége lenne a cigaretta. Egyik délután beugrott hozzájuk Tünde egyik munkatársa, meg kellett beszélniük valami fontosat, és a nő idegességében rágyújtott. Mivel nincs is náluk hamutartó, Tünde egy kistányért tolt a barátnője keze ügyébe. Miután a nő elment, Tünde gyorsan ki akarta önteni a kistányér tartalmát, de hirtelen jobb ötlete támadt:

– Evelin, gyere ide!

A kislány már épp bekuckózott az ágyán, nem akaródzott neki felkelni.

– Minek, anya?

– Gyere mán ide, ha mondom!

Evelin kikecmereg az ágyból, és odaslattyogott az anyjához.

– Szagold ezt meg! – tolja a lánya orra alá a hamutartónak használt tányért.

A kislány elkapta a fejét:

– Jaj, anya! Hagyjál már!

– Tessék, szagold meg! – tolta újra Evelin orra alá.

– Pfuj, ez irtó büdös! – mondja Evelin, és köhögni kezd.

– Na, ugyanilyen szaga van azoknak is, akik cigiznek. Egyszer valaki aszonta, hogy cigarettással csókolózni olyan, mint hamutartót nyalogatni.

– Ez undorító! – tartotta a mutatóujját a kinyújtott nyelve felé a lány, miközben öklendező hangot adott ki, aztán az anyjával együtt nevettek.

Ettől kezdve Evelin figyeli, milyen szagú a barátainak a lehelete, akik közül már néhányan rákaptak a cigire, és igazat kell adnia az anyjának. Akkor, amikor épp szívják a cigit, csak a füst szagát érzi, ami nem kellemes, de nem is feltétlenül rossz. Egy pár órával később viszont kifejezetten olyannak tartja a leheletüket, mint amilyen a hamutartó szaga, a rohadó fogéhoz tudná hasonlítani.

A másik dolog, amiben nem tudják Evelint eltántorítani a haverjai, az a tanulás. Anyukája nem tudta elvégezni az iskolát, ezért csak takarítói állás jutott neki, de nagyon kell vigyáznia, nehogy lebetegedjen akár ő, akár a lánya, mert akkor még a szokottnál is kevesebb pénzük lenne.

Evelin nem marad bandázni suli után, hanem rohan haza, hogy minél hamarabb elkészítse a házi feladatát, de még így is előfordul, hogy a házban lakó haverjai felkiabálnak az udvarról, és sürgetik, hogy jöjjön már közéjük. Evelin kihasználja a szabadságot, hogy nincs otthon az édesanyja, de arra mindig szigorúan ügyel, hogy hazaérjen, mire az asszony megjön a munkából.