A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: When You Were Mine, 2020

Fordította
MOLDOVA JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Copyright © Kate Hewitt, 2020

First published in Great Britain in 2020 by
Storyfire Ltd trading as Bookouture.
This Hungarian language edition is published by arrangement
with Bookouture and Little, Brown Book Group, London.

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Tabakovits Nikoletta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-06-7

Testvéremnek, Susie-nak, aki az anyaság inspiráló példaképe, és aki kedvesen válaszolt a rengeteg kérdésemre a nevelőszülőségről. Köszönöm, Suse, drágám!

PROLÓGUS

– Álljanak fel!

Ahogy a bíró bejön a tárgyalóterembe – bár ez kissé fellengzős név egy osztályterem-méretű, furnérasztalokkal és műanyag székekkel telipakolt helyiségnek –, érzem, hogy nyirkos a tenyerem. A szívem vadul ver. Egy pillanatig csillagokat látok, és arra gondolok, talán elájulok. Végre eljött ez a nap, és én nem tudom, mit érzek.

A vasszürke hajú és ehhez illően merev arcú bírónő végigméri a termet, és a tekintete röviden és egykedvűen megpihen rajtam, mielőtt a jegyzetei felé fordulna.

– Dylan McBride gyermek-elhelyezési tárgyalásának első meghallgatása – jelenti be, a szavak a csendbe hullanak, megköszörüli a torkát, az ügy aktáját nézi, tele jegyzetekkel és dokumentumokkal, vádakkal és ajánlásokkal, hibáztatásokkal és dicséretekkel.

Mély levegőt veszek, és Lisára, a kijelölt védőre nézek. Ott áll mellettem, eddig összesen kétszer találkoztam vele. Olyan sok múlik rajta, ezen a pillanaton, és persze rajtam is. Rajtam. Nem tehetek úgy, mintha nem rólam szólna az egész, arról, hogy elég jó vagyok-e. Elég erős vagyok-e. Eléggé anya vagyok-e.

Érzem magamon valakinek a tekintetét, erre a szilárd pillantásra nem számítottam, odafordulok. És elkezdődik.

1. FEJEZET

Beth

Egy zacskó gumicukor-pálcika miatt veszítem el a fiam. Persze ez nem a teljes történet. Nem lehet. De amikor Susan, egy barátságosnak tűnő nő, akiben megtanultam, hogy nem szabad megbíznom, elvitte Dylant, miközben az rugdosott és sikoltozott utánam, így éreztem. Egy rohadt zacskó Twizzlers.

Valójában így történt: benne voltam a rendszerben, és ha benne vagy a rendszerben, rögzítik a hívásaidat, kijárnak hozzád, és feljegyzik, rendetlen-e a lakás, fáradtnak tűnsz-e, és akkor neked annyi. Ez a szomorú igazság.

Úgyhogy amikor Dylan kiborult egy drogériában, mert nem vettem meg neki a második csomag Twizzlerst, egy nő a szomszéd sorból gyanakodva, összehúzott szemmel méregetett minket. Nézte, ahogy Dylan a földre veti magát és a padlóhoz veri a fejét, és én ekkor már láttam, hogy ebből baj lesz.

Igyekeztem minél kevesebbet elvinni otthonról Dylant, pontosan ezért. Elboldogulunk az ismert helyszíneken: a parkban és a könyvtárban, a boltban, ha nincsenek sokan. Ha kiborul, ami elég gyakran előfordul, próbálom gyorsan és biztosan elvinni onnan, amennyire tudom. Megpróbálom, és néha nem sikerül, ilyenkor a bűntudat a legrosszabb. Senkit sem visel meg annyira, ha elvesztem a türelmem, mint saját magamat.

Szóval ez történt a CVS drogériában: megmondtam Dylannek, hogy nem kaphat még egy Twizzlerst, mert csak egy ötdollárost hoztam magammal, és már elköltöttem. Nehéz volt már a reggel is. Dylan háromkor felébredt, de hétig nem aludt vissza, és csak azért jöttünk el ide, mert muszáj volt tampont vennem.

Szóval így álltam. Fáradt voltam, görcsölt a hasam, érzékeny voltam, és azt kívántam, bár ne látta volna meg Dylan azt a rohadt gumicukrot. Nem eszi meg sosem, csak szeret játszani vele, mintha pipatisztító vagy filcpálcika lenne. Elég elképesztő építményeket tud összehozni belőle.

De aznap nem volt pénzem két csomagra, és miután megígértem neki, hogy majd később veszünk – amit így, hétévesen nem igazán tud elfogadni –, elvesztettem a nyugalmamat, amikor sikoltozni kezdett. Magas, éles, monoton hangon, amit mások ijesztőnek tartanak, én meg ideges leszek tőle. Hogy megbámulnak, hogy Dylan nem hagyja abba, és kicsúszik az egész a kezemből.

Nem kellett volna kiakadnom, tudom. Persze, hogy tudom. De ezt tettem, még ha csak kicsit is – bár mindössze annyi történt, hogy Dylan nevét kiabáltam, megmarkoltam a karját, hogy felhúzzam a földről. És akkor, amikor még észbe sem kaptam, egy nő már a DCF-et hívta. A helyi gyermekvédelmi hivatalt, ha valaki nem tudná. Én tudom.

Persze nem történik semmi abban a percben, amikor valaki telefonál. Még a boltvezetőt is bele kellett rángatni. Aztán kijöttek a rendőrök, és végül elvittek minket a Raymond Roadra, a rendőrőrsre, miközben egy pocakos zsaru mindenkire rászólt, hogy nyugodjon meg, bár csak Dylan volt kiakadva, és ő meg nem hallgatott rá.

Átkaroltam a fiam, ő egyszerre ütött engem és bújt hozzám, csendben maradtam, mert tudtam már, hogy ilyen helyzetben nem jó ötlet semmit sem mondani. Csak ki akartam bírni az elkerülhetetlen kérdéseket és megjegyzéseket, megadni a helyes válaszokat, és hazamenni úgy, hogy a DCF leszállt rólam, mert korábban mindig így történt.

De ezúttal nem.

Nem, mert már fent voltam a gyámügy radarján, ami tudom, hogy gyanúsan hangzik. Még a leglazább liberális is kimértebb lesz, ha meghallja, hogy a gyámügy is beszállt a történetbe. Összehúzzák a szemöldöküket, és összeszorított foggal megkérdezik, hogy „nos, mi történt valójában?”. Olyan hangon, amiből érezni, bármit is válaszolsz, nem lesz elég ok arra, hogy elvegyenek egy gyereket, mert ilyet csak szörnyetegekkel lehet megtenni.

Hogy hogy történt? A DCF először Marco, Dylan apja miatt telefonált. Dylan kétéves volt, ekkor kezdtek el jelentkezni nála a tünetek – vagy mik, nem tudtuk, és azóta sem tudjuk. Akkor még túl kicsi volt a diagnózishoz, hogy ez autizmus, ADHD, vagy a homályos jelentésű pervazív fejlődési zavar, amikor nem tudják eldönteni, mi a gond. Amikor másfél éves korában elvittem gyerekorvoshoz Dylant, azt mondta, várjunk és meglátjuk. És én boldogan így is tettem, megkönnyebbülten, hogy majd később foglalkozunk a dologgal. De Marcónak elege lett az álmatlan éjszakákból, az ok nélküli és időnként órákig tartó hisztirohamokból, hogy sokféle mindennapi háztartási tevékenység a fent említett sikítást eredményezte, és abból, hogy Dylan folyamatosan rajtam lógott. Végül egy éjszaka piás elkeseredésében felhívta a gyámügyet, és közölte, hogy „lemondó nyilatkozatot tesz”. Megnézte az interneten, mi az: az ember gyakorlatilag lemond a gyerekről.

Szerencsére, mivel én egyáltalán nem akartam lemondani róla, és hála istennek ez nem így működik, senki sem vitte el Dylant. De a DCF-nek akkor is be kellett szállnia, úgyhogy kijöttek hozzánk párszor. Megvizsgálták az otthonunkat, egy kicsi, ócska ikerházat Elmwoodban, és beutaltak minket a gyerekpszichiátriára Middletownba, mert nem volt közelebb West Hartfordhoz senki, aki elfogadta volna az állami betegellátási csekket, és lett volna helye is.

Először elmentem, bár rettegtem tőle. Dylannek nem ment jól a buszozás – Marco közölte, hogy kell neki a kocsi a munkába, bár tudta, hogy pszichiáterhez kell mennünk. Utána egy órát kellett várni, és ez, bár voltak könyvek meg játékok, még jobban kimerített mindkettőnket. Dylan már úgy kapaszkodott belém, mint egy kismajom, a vállamba fúrva a fejét. Mire bementünk a rendelőbe, alig két perc választotta el az összeomlástól.

És akkor megcsinálta. Földre vetette magát, miközben a pszichiáter, egy szigorú, mély ráncokkal szántott arcú, dauerolt hajú nő nézte és jegyzetelt, a tolla sercegésétől az idegességem az egekbe szökött. Mit írhat… hogy milyen rémes anya vagyok?

– Azt hiszem, ez nem megy – mondtam, miközben egyszerre próbáltam elkapni Dylan karját, hogy ne tegyen kárt magában, és józan hangot megütni.

– Nem az számít, hogy Dylan milyen, amikor a lehető legjobban viselkedik – közölte tanáros hangon. Előre hajolt, elszánt arccal, nyugodtan beszélt. – Dylan, látom, hogy zaklatott vagy és fáradt. Talán megijedtél, mert ez ismeretlen helyzet neked. De nem rugdoshatsz, nem bánthatsz másokat, még akkor sem, ha ezt érzed.

Dylan egy szót sem hallott ebből, nem mintha amúgy megértette volna, hiszen csak két és fél éves volt. Semmi kétség, egyenes idézet volt egy gyermeknevelési szakkönyvből vagy a Pszichológia alapjai című kiadványból, és gyakorlatilag értelmetlen egy ilyen pillanatban.

Nem mentem vissza. Hívott a DCF, megkérdezték, miért nem mentem el a következő időpontra, aztán kijöttek hozzánk, de akkor Dylannek szerencsére jó napja volt, úgyhogy békén hagytak minket. Egy időre.

A második és utolsó alkalom, amikor a gyámügy radarjára kerültünk, Dylan ötéves korában volt. Addigra már teljesen lekapcsolódtunk a szülők hálózatáról: a játszócsoportok, mesedélutánok, baba-mama foglalkozások mindennapjairól, ahova a legtöbb szülő járt, a világuk a gyerek és egymás körül forgott a rudacskákra vágott répával, a piknikekkel a parkban, az anyukás borozásokkal. Láttam ezt a távolból, de mi teljesen kihagytuk, maradtunk a magányos buborékunkban, mert úgy tűnt, ez működik.

Kihagytam az éves gyerekorvosi ellenőrzéseket, mert túl bonyolult volt, és Dylan csak két délelőttöt bírt ki az óvodában, akkor is végig ott kellett ülnöm mellette, és halkan beszélni hozzá, mire rájöttem, hogy ez sem fog menni.

Marco Dylan hároméves korában hagyott el minket, és beérte a rendszertelen látogatásokkal, amik egyre ritkultak, majd egy évre rá teljesen elmaradtak, és mi Dylannel nem mentünk sehova, csak a könyvtárba és a parkba, időnként, ha kellett, bevásároltunk, és alapvetően olyan volt, mintha a külvilág számára egyszerűen megszűntünk volna létezni.

Ezért volt meglepő, amikor másfél évvel ezelőtt jelentkezett a gyámhivatal, hogy Dylant nem írattam be óvodába. Az a két bent töltött délelőtt elég nyom volt, hogy leellenőrizzenek, vélhetően mert már volt náluk valami feljegyzés rólunk.

Ideges voltam, féltem, és őszintén szólva teljesen elegem volt. Mármint az ember olvas arról, hogy szülők meggyilkolják a gyerekeiket, bezárják őket a szekrénybe vagy az asztalhoz láncolják, a gyerek csupa csikknyom és seb, és őket valahogy békén hagyja a DCF. Engem meg kerget, miközben mindenki láthatja, hogy megteszem, amit csak tudok. Engem elővesznek, és ahelyett, hogy tényleg segítenének, csak úgy tesznek, ciccegnek az orruk alatt, mosolyognak és kérdéseket tesznek fel.

Ekkor találkoztam először Susannel és a kedves mosolyával. Bekopogott, és olyan együttérzőnek tűnt, én meg épp annyira nagyon egyedül éreztem magam, hogy alábbhagyott az éberségem. Teát főzött nekem, amíg én a konyhaasztalnál ülve sírtam. Nem akartam, még csak észre sem vettem, hogy erre lenne szükségem. Azt hittem, többnyire, hogy jól vagyok. Jól vagyunk Dylannel.

De Susan úgy kérdezte meg, hogy hogy vagyok, hogy azt hittem, tényleg érdekli a válasz, aztán vigasztaló szavakat mormolt, hogy milyen nehéz lehet ez, és valahogy kijött belőlem. Hogy Marco elment. Hogy próbálok otthonról dolgozni, mert az óvoda egyszerűen nem lehetséges. Dylan szükségletei – elsősorban az, hogy folyamatosan rám van szüksége, belém kapaszkodik, szorong mindentől, a félelmek, amik úgy kötnek össze minket, mintha a csontjaink egybenőttek volna. És bár el sem tudtam volna képzelni máshogy, és nem is tudom, hogy akartam volna-e máshogy, azért időnként túl soknak éreztem.

– Sosincs vége – emlékszem, ezt mondtam, próbálva lenyelni a zokogást. – Sosincs semmi szünet.

Susan gyengéden érdeklődött, hogy van-e segítségem, és be kellett vallanom, hogy egyáltalán nincs. Anyám New Hampshire-ben él a második férjével, aki biogazdaságot visz, nincs rám ideje, Dylanre meg végképp semmi. Apám ma is ott él, ahol felnőttem, Bloomfieldben, de nem érdeklem, ahogy sosem érdekeltem. Barátok? Rég elvesztettem azt, aki volt. Kollégák? Olcsó ékszereket készítek, és a Shopifyon eladom abban a pár órában, amikor Dylan elfoglalja magát vagy alszik. Nincsenek kollégáim.

– És a szomszédok? – kérdezi Susan azon a rettentő együttérző hangján. Egy háromlakásos házban lakunk, a miénk a földszinten. Elmeséltem Susannek, hogy Angela él felettünk, egy jóindulatú, idősebb, alzheimeres asszony. Az évek során egyszer-kétszer áthívott minket, de a lakása tele van apró csecsebecsékkel, nem akartam, hogy Dylan véletlenül összetörjön valamit.

A legfelső emeleten lakó férfi rengeteg sört iszik – a szelektív kukából ítélve, ami tele van dobozokkal a bejárón – és a plafonon átszűrődő zajok alapján agresszív videójátékokkal játszik. Nem tudom, mi mást csinál, ha csinál bármit.

Úgyhogy, magyaráztam Susannek, gyakorlatilag nincs senki, és tudom, hogy a legtöbben nehezen értik meg, milyen tökéletesen egyedül lehet valaki akkor is, ha körülveszik mások, mert a normális embereknek vannak szüleik meg testvéreik, rokonaik, barátaik, egy támogató háló, ami nekem teljesen és tökéletesen elérhetetlen. De akkor is ez a helyzet, mindig is ez volt, legalábbis tizennyolc éves korom óta. Senki.

Úgyhogy Susan vigasztalt, és elmondta, hogy szerinte segítségre lenne szükségem, javasolt is egy csoportot az elmwoodi művelődési házban, ahova autista gyerekek szülei és gondviselői járnak. Csak hogy Dylan nem autista, tudtam, hogy nem az. Rákerestem a tünetekre, és neki egyértelműen nem ilyenek vannak. A másik szemébe néz, nincsen „szenzoros érzékenysége”, nem nyugtatja magát ismétlődő tevékenységgel, hacsak nem számolom ide a legózást vagy a puzzle-t. Bár gyakran csendes, nem azért, mert nem képes beszélni. Tud, de úgy dönt, hogy nem akar.

Mégis, tudom, hogy az átlagos kívülálló autistának láthatja, csak mert más, félénk, és kicsit ideges természet. Biztos voltam benne, hogy Susan jót akar, még ha nem is értett semmit az egészből.

Nem vihettem el semmilyen csoportba Dylant, még olyanba sem, ahol megértőek az emberek, sok a puha plüssjáték, és megnyugtató a légkör, meg minden. Dylan ideges lesz a tömegtől, a legjobb esetben is úgy tapad rám, mint egy cellux, még akkor is, ha ketten vagyunk. Csak a parkba megyünk meg a könyvtárba, amikor az gyakorlatilag üres, azaz vagy rögtön nyitáskor vagy zárás előtt.

És én sem mehettem volna el nélküle a csoportba, mert senki sem vigyáz Dylanre rajtam kívül, amióta Marco elment. Marco meg évek óta nem látogatja, bár itt lakik Bloomsfieldben, a szomszéd városban. Susan erre is rákérdezett, elmondtam, hogy Marco legfeljebb évente egyszer-kétszer látogatja a gyereket, bár időről időre utal nekem némi pénzt.

Úgyhogy az elmúlt négy évben leginkább magunk voltunk, Dylan meg én, minden egyes nap minden egyes percében, és ez rendben is van így. Szeretek vele lenni. Ő is szeret velem lenni. Többnyire boldogok vagyunk együtt. Szeretem a fiam, és olyan napirendet alakítottam ki, ami mindkettőnknek működik. Szintén többnyire.

Úgyhogy amikor Susan előjött a tökéletesen jó szándékú és teljességgel lehetetlen javaslataival, mosolyogtam, és valami határozatlan beleegyezésfélét mormoltam, de közben tudtam, hogy egyáltalán nem fog tudni segíteni nekem.

És nem is tudott. Csak visszalökött a mókuskerékbe, hogy kapok egy időpontot a pszichológiai rendelőbe, ahova lehetetlen eljutni. De legalább egyszer megpróbáltam. Elvittem Dylant a gyerekorvoshoz is, mert kétéves kora óta nem vizsgálták meg. Egy rezidens fogadta, akivel még sosem találkozott, ami rémes is lehetett volna, de végül nem lett.

Az orvos fiatal volt és barátságos, és szerencsére úgy tűnt, nem zavarja Dylan viselkedése, hogy végig az ölemben ült, nem szólt egy szót sem, és a mellembe fúrta az arcát, ha az orvos beszélni próbált vele.

Csodálatosképp Dylan az összes vizsgálaton megfelelt, tökéletesnek bizonyult a hallása és a látása, rá tudott mutatni egy-egy tárgyra, sorba tudott rakni dolgokat, és a végén az orvos közölte, hogy szerinte nincs okunk fejlődési zavar miatt aggódni – ez az autizmus kódja –, és az utunkra bocsátott minket némi röhejes, de jó szándékú tanács kíséretében, miszerint a gyerekek szociális fejlődése egyéni tempójú.

Ez hála istennek elég volt, hogy Susan békén hagyjon minket, mondván, hogy majd fél év múlva jelentkezik.

Persze vissza is jött hat hónappal később, épp amikor Dylan hatéves lett.

Persze nem vittem el több orvoshoz, és ezt Susan már tudta. Körbement a lakásban, és kis megjegyzéseket meg pipákat írogatott a jegyzettömbjére, amitől sikítani tudtam volna. Mit látott? Mi a baj?

– Együtt alszik vele? – kérdezte közömbös hangon, ami egyáltalán nem tűnt közömbösnek.

– Csak egy hálószoba van – nem gondoltam ezt olyan furcsának, mint amilyennek tűnhetett, hiszen Dylan csakis akkor volt hajlandó aludni, ha melléfeküdtem. Úgyhogy igen, egy ágyban aludtunk. És amúgy meg az a rengeteg ember a középkorban, akik mondjuk hatan aludtak egy ágyban? Az nem volt fura, ugye?

Susan kijött a konyhába, és én is láttam, hogy rendetlenség van. Általában a nap végén mosogattam csak el, amikor Dylan már aludt. Kirázott a hideg arra, ahogy Susan mindent végigmért: a mosogatóban tornyosuló koszos edényeket, az asztalra kiömlött gabonapelyhet. Bűntudatom lett ettől, de nyilván nem én vagyok az egyetlen olyan anyuka a világon, akinek nem ragyog a konyhája.

– Hogy megy a munka? – kérdezte Susan kedvesen, és én azt feleltem, hogy jól, bár nehezen szorítottam rá időt, hogy gyöngykarkötőket meg ilyesmiket készítsek, miközben Dylan ilyen gyakran igényelte a figyelmemet.

– És Dylan itthon tanul, nem jár iskolába? – kérdezte ugyanazon a közömbös hangon, és visszajött a nappaliba, ahol szintén kupleráj volt. Dylan elővett egy puzzle-t, azt próbálta kirakni egyedül, reméltem, ez számít valamit. Imádta a puzzle-t, és szerencsére olcsón be tudtam szerezni mindig párat a leértékelésekkor.

– Igen – bár, gondolom, tudnia kell, mert már beadtam egy kérvényt az egyéni tanrendre vonatkozóan a tankerületnek, rögtön az előző látogatása után. Nem mintha tényleg tanult volna otthon. Dylan még csak hatéves volt, és arra jutottam, hogy a kirakók meg a könyvek megteszik, ebben a korban ez elég elfoglaltság. Ismert pár betűt, le tudta írni a nevét. Olvastam neki, és néha együtt színeztünk. Mi más kellene még egy kisfiúnak?

Susan lassan bólintott. Még beszélt egy keveset arról, hogy nem jelentem meg a rendelőben a megbeszélt időpontokban, és bátorított, hogy menjek el a csoportba, aztán Dylanre mosolygott, és közölte, hogy a nehézségek ellenére boldognak látszik. És ekkor, hála istennek, elment.

Ez egy éve történt. És most itt ülök egy áporodott levegőjű kis szobában a rendőrségen, egy olyan helyiségben, ahova a bűncselekménnyel gyanúsítottakat viszik, Dylan meg az ölemben alszik, mert ez az egész helyzet teljesen kimerítette. De legalább már nem sikoltozik. Láttam, ahogy az ügyeletes tiszt végigmér a szeme sarkából, azzal a néma, ítélkező tekintettel, amihez már úgy hozzászoktam. Akkor szoktam ezt megkapni, amikor Dylan nyilvános helyen borul ki, és az emberek azt feltételezik, hogy béna, túl engedékeny szülő vagyok, akinek fogalma sincs a fegyelmezésről, de ez sokkal rosszabb, hogy itt a kapitányságon néz így rám egy rendőrtiszt.

Úgy, mintha verném a gyerekem, vagy szörnyen elhanyagolnám, pedig ennél semmi sem állhat távolabb az igazságtól. Az egész életem Dylan körül forog. Hogy ez jó vagy rossz, azon lehetne vitatkozni, de az az igazság, hogy bármit megtennék a fiamért, és feláldoztam az életemet, hogy ő boldog legyen – mégpedig örömmel.

Igazából nem voltam mindig ilyen. Egy egészen másik életben – azaz mondjuk tíz évvel ezelőtt – normális tizenéves voltam: középosztálybeli vagy szinte középosztálybeli családdal, és a Connecticut State-en akartam továbbtanulni. A Gapben dolgoztam hétvégente, a West Farms plázában, csinosan és vidáman hajtogattam a pulcsikat. Csendes lány voltam, nem annyira félénk, mint Dylan, de nem is a buli középpontja. Azért volt pár barátom, családom, normálisnak tűnt az életem.

Hogy hogyan juthattam el onnan ide, az már egy egészen másik történet, és nincs is sok értelme ezen tűnődni, mert már megtörtént – részben az én hibámból, és ma már nincs mit tenni.

Most csak túl akarok esni ezen, és hazamenni Dylannel. Le akarok dőlni a kanapéra, Dylan feje a vállamon, én átkarolom, és felolvasom neki háromszor egymás után a dinoszauruszos könyvet. És minél tovább várok itt, annál jobban félek, hogy ez nem így lesz, vagy legalábbis nem egyhamar.

Vagy félórát vártam a szobában, mire bejött Susan kedves mosollyal, és hozott nekem egy csésze teát. Még arra is emlékezett, hogy iszom: tejjel és édesen. Önkéntelenül is megfeszülök, egy kicsit túl részvétteli ez az egész, mintha épp rossz hírekkel készülne.

– Beth… – szólal meg, a hangja csupa együttérző fájdalom.

Ne!

Nem válaszolok, mert úgy érzem, bármi, amit mondanék, felhasználható lenne ellenem, és fel is használnák. Nem kell felelnem, mint kiderül, Susan megrázza a fejét, és folytatja.

– Biztos látja ön is, hogy ez így nem működik.

És én nem kérdezem meg, mire gondol, mert persze, hogy tudom én is. Rám gondol. Rám és Dylanre. Mi nem működünk, és most először, úgy tűnik, a DCF tényleg csinál is valamit. És bár nem bírom elviselni a gondolatot sem, de egészen halványan, egy pillanatra megvillan bennem a megkönnyebbülés. Végre, végre segít nekem valaki.

Mit tudtam én akkor.

2. FEJEZET

Ally

Három héttel azután, hogy befejeztük a nevelőszülői tanfolyamot, és túlestünk az összes ellenőrzésen és referencián, megérkezik az első hívás.

A konyhaszigetnél állok épp, a csupa őszi tarkaság kertet bámulom: rozsdaszín, vörös és arany. Csodaszép ezen az október közepi, hűvös napon, amikor a levegő kristályszerű, szinte ihatóan tiszta. Délelőtt otthonról dolgoztam, egy barátommal ebédeltem, és húsz perc múlva indulnom kell, hogy elhozzam Josh-t a terepfutó edzésről. Elégedettség és jóérzés tölt el, bár hiányzik Emma, hiszen még csak egy hete, hogy elkezdte az egyetemet Bostonban. A távolléte nyugtalan bánatként motoszkál bennem.

Hasonló érzés – sőt, igazából pont ugyanilyen –, mint amikor először hoztam fel az ötletet Nicknek, hogy legyünk nevelőszülők, még áprilisban. A kanapén ült, egy pohár bort ivott épp, Josh meg Emma fent voltak a szobájukban, tanultak vagy a telefonjukon társadalmi életet éltek, sőt az a legvalószínűbb, hogy egyszerre tették mindkettőt. Felfoghatatlan képességük ez, hogy egyszerre tudtak iskolai beadandót írni és szelfit posztolni a Snapchatre, három másodpercenként. Megdöbbentett, de nem panaszkodhattam, mert mindketten tiszta kitűnők voltak, Emmát épp most vették fel a Harvardra, és mi tökéletesen el voltunk ragadtatva ettől Nickkel, de úgy éreztük, ezt nem mutathatjuk ki. Az ember nem rohanhatja körbe a szomszédokat, hogy elújságolja, felvették a gyerekét az ország legjobb egyetemére, legalábbis West Hartforban nem lehet ilyet, ahol mindenki udvariasan, de gyilkosan komolyan veszi a felvételit. Csak annyit mondtunk mindig, hogy Bostonba megy, de bizonyos rejtélyes hangsúllyal megnyomtuk a „Boston” szót. Néha megkérdezték, néha csak kicsit bosszúsnak tűntek, mert értették ennyiből.

Tudtam, hogy Emma nemsokára elköltözik, és úgy tűnt, tizenhat éves korára Josh-nak sincs igazából szüksége ránk, csak sofőrként – talán ezért jutott eszembe a nevelőszülőség. Megnéztem a laptopomon egy dokumentumfilmet, egy párperces Facebook-videót az amerikai nevelőszülői válságról, hogy majdnem félmillió gyerek van állami gondozásban az Egyesült Államokban, közülük sokan elhelyezésre vagy örökbefogadásra várnak.

Az ilyesmit direkt úgy csinálják meg, hogy az embernek összeszoruljon a szíve: traumatizált, könnyes szemű gyerekek néznek egyenesen a kamerába, és persze működik. Körbepillantottam a házunkban, láttam a ragyogó, gránittal burkolt konyhát, amit pár éve újíttattunk fel, egy nyíló tulipánokkal teli agyagkorsót a sziget közepén, a boldog családról készült fotókat a falon, amikor a Berkshire-ben kirándultunk, a kötelező orlandói úton voltunk vagy a Grand Canyonban, és persze a mindenkinél felbukkanó képet, ahogy mindannyian farmerban és fehér pólóban idétlenkedünk szégyenlősen a kamera előtt.

Olyan szerencsések vagyunk. „Áldott” hashtag, és még csak nincs is ebben irónia. Tudtam, és megköszöntem – talán Istennek, vagy talán a kicsit kellemesen ködösebb sorsnak –, amit kaptunk. Nem jött-e el az idő, hogy valamit visszaadjunk ebből? Nem lenne jó, ha erre használnám a felszabaduló időmet most, hogy Emma elmegy, és én csak húsz órát dolgozom egy héten?

Még csak negyvenhat éves vagyok, gondoltam, fiatal az üres fészek őrzéséhez, legalábbis itt, Connecticutnak ezen a részén. A legtöbb barátom, akinek Emma-korú volt a gyereke, már javában benne járt az ötvenes éveiben. Én fiatalnak éreztem magam, és Emma költözése mintha nemcsak neki nyitott volna új fejezetet, hanem mindannyiunknak. Valami mást akartam kezdeni az életemmel, valamit, aminek van értelme.

Úgyhogy feldobtam az ötletet Nicknek, aki döbbentnek tűnt, és nem úgy festett, mint aki el lenne ragadtatva, ami persze érthető, hiszen még sosem hoztam fel ezt a házasságunk huszonkét éve alatt.

– Nevelőszülők? De hiszen épp most kapjuk vissza az életünket – elviccelte, de én tudtam, hogy komolyan mondja, legalábbis részben.

– Már évek óta visszakaptuk – feleltem könnyedén. – Josh és Emma már nem ovisok – nincs ránk szükségük nagyjából tizenhárom éves koruk óta, csak taxinak kellünk, meg időnként meg kellett hallgatnunk Emma érzelmi kitöréseit.

– Igen, de… Emma elmegy, Josh meg tizenhat éves… Mi is elmehetnénk ketten – rángatja csábítón a szemöldökét. – Egy romantikus New York-i hétvége?

– Nem hiszem, hogy itt hagynánk Josh-t – bíztam benne, de azért ennyire nem. – És ezeket a gyerekeket nem örökre küldik ide.

– Nem tudom, Ally… – Nick tekintete visszakalandozott a tévére, amit lenémított, amikor beszélni kezdtem.

– Csak annyit kérek, Nick, hogy gondolkozz rajta. Olyan sok, ami nekünk jutott, és kétségbeejtő helyzetben vannak azok a gyerekek – elszorult a torkom, ahogy eszembe jutott az egyik megrázó történet a videóból. Gyerekek, akik csak zacskós croissant-t kapnak reggelire, három mérettel kisebb ruhát hordanak, nem beszélve a rémes zaklatásos esetekről, azokra gondolni sem bírtam.

– Igen, de… – Nick elhallgat, a pohár megáll felúton a levegőben. – De ezek problémás gyerekek, ugye?

Ettől kicsit visszahőköltem, nem hittem volna, hogy ilyen önző dolgot mondhat.

– Te sem lennél könnyű eset, ha úgy nőttél volna fel, mint azok a gyerekek – be kell vallanom, tényleg úgy hangozhatott, mintha szakértőként adnám elő magam azok után, hogy megnéztem egy ötperces Facebook-videót, de valójában ennél többet tudtam. A hirdetés a connecticuti családügyi hivatal oldalára vezetett, és elolvastam jó pár cikket a nevelőszülőségről, a képzésről, amit ehhez meg kellett csinálni, a referenciákról, és hogy milyen rengeteget ad ez. Nem tudtam sokat, még nem, de valamit azért igen.

– Tudom, tudom – nyugtatott meg Nick. – Pont ezt mondom. Mindnek baja van. És nem hiszem, hogy mi fel lennénk rá szerelkezve, hogy ilyesmivel elbánjunk.

– Felszerelkezve? Hogy érted ezt, mivel? – néztem körül célzatosan a tágas konyhában, majd tekintetem az üvegajtón keresztül – amit pár éve rakattunk be – a hatalmas, cédrusfa-borítású teraszon díszelgő, csillogó grillhez vezetett. A házunk nem volt hatalmas, de kényelmes volt, és imádtam mindazért, amit jelentett és az emlékekért, amiket ígért és amiket őrzött.

Pár évvel ezelőtt Nick felvetette, hogy költözzünk be az egyik hatalmas szörnyházba a Mountain Roadon, de én nem bírtam volna. Tizenöt éve vettük ezt a húszas években épült, négy hálószobás házat a Farmington Avenue-n, lassanként felújítottuk és átalakítottuk, amíg nem lett pontosan olyan, mint amilyet akartuk. Beleszerettünk az utcába, ami olyan volt, mint egy Normal Rockwell festmény, vagy egy kisvárosi szappanopera egyik epizódjának díszlete: fehér fatornácok, hintaszékek, a járdán bicikliző és játszó gyerekek a nyári estéken, miközben a szentjánosbogarak alacsonyan járó csillagként szállnak elő. Pontosan ilyen gyerekkort akartam a gyerekeimnek, és meg is adtuk nekik. Miért ne ajánlanánk ezt másnak is, csak rövid időre akár, ha egyszer megtehetjük?

– Eléggé fel vagyunk szerelkezve – folytattam, amikor úgy tűnt, Nick nem fog válaszolni. – Sikeresen felneveltünk két gyereket – Emma harvardi felvételije ott lebegett célzásként a levegőben –, és én részmunkaidőben dolgozom, itthonról – múlt évben Nick átalakíttatta a garázs feletti helyiséget, irodát építtetett belőle magának felülvilágítóval és Nespresso géppel. – Meg tudnánk csinálni – de akkor nem, ha Nick nem akarja annyira, mint én, bár biztos voltam benne, hogy akarná, ha időt adnék neki, és óvatosan megpuhítanám.

– Honnan jön ez az egész? – kérdezte. – Mert most először hallom tőled. És úgy mondod, mintha már tizedszerre kerülne ez szóba köztünk. Mi történt, Ally?

Lehajtottam a fejem, kicsit zavarba jöttem, mert tényleg elég hirtelen jött. Múlt héten arról beszéltem, hogy vegyünk ki nyárra egy házat Provence-ban, mert láttam egy magazinban a levendula- és napraforgómezőket, a távolban csillogó, azúrkék tengerrel.

Kicsit ilyen vagyok: elkap egy-egy ötlet, és muszáj elgaloppoznom, ha csak gondolatban is. Nick rögzít engem a földhöz, ő tart a valóság talaján. Néha kicsit lelombozó, máskor megkönnyebbülés.

De ott és akkor, ahogy néztem, amint a bort iszogatja, és fél szemmel a baseballt nézi a tévében, ahogy azt szokta, arra gondoltam, milyen könnyű lett az életünk, és nem éreztem egyiket sem. Csalódott lettem. Azt akartam, hogy ő is akarja. Azt akartam, hogy felcsillanó szemmel hajoljon előre, egy pillanatra feledkezzen meg a Red Soxról, és azt mondja, hogy: „Tudod mit, Al? Ez remek ötletnek hangzik. Én is valami hasonlóra jutottam…”

– Tudom, hogy nem beszéltünk még erről – folytattam. – De nem gondolkozhatnánk el most? Többet szeretnék az élettől. Olyasmit akarok tenni, ami számít – hallottam, hogy remeg a hangom az érzelmektől, és ez kicsit meg is lepett, mert eddig nem vettem észre, hogy ennyire fontossá vált az egész. Talán eleinte csak egy ötlet volt, ami megfogott, de most már valóságosnak éreztem.

– Hogyhogy? – már ez az egyetlen szó is gyengéd korholás volt. – Te vagy a szülői munkaközösség gyöngye. Folyton önkénteskedsz…

– Az más – végigcsináltam mindenféle szülői munkaközösségi feladatot, az általános iskolai buliktól az ajándékosztós pénzgyűjtésekig, amikor az ember küszködve tartja távol a túl lelkes többieket, hogy aztán eljussak a gimnazista tundrára, ahol meg senki sem akar részt venni semmiben, és minden egyedül kell megoldani. – Többet szeretnék – mondtam újra Nicknek. – Olyasmit, ami nem csak kicsit korrigál az életünkön.

– Korrigál? – húzta fel a szemöldökét Nick az imádott, féloldalas, csibészes mosolyával. – Na szép.

Karba tettem a kezem, próbáltam szigorúan nézni rá, de végül elnevettem magam, mint amúgy mindig, és Nick megadóan felemelte a kezét.

– Rendben, rendben. Megnézem. Milyen videó? A Facebook-hirdetés, amit néztél?

– Nick! – ráztam meg a fejem, de még mindig nevettem. Olyan jól ismer. – Nézz meg pár statisztikát az amerikai nevelőszülői hálózatról, vagy csak a connencticutit – miután megnéztem a videót, ennyit legalább megtettem. Megnyitottam pár oldalt, ahol nevet és hangot kapcsoltak a lelketlen statisztikákhoz. Gyerekek képeit, interjúkat velük.

Egyszerre volt szívettépő és rémes, ahogy az ember végiggörgette a gyerekek fotóit és a nyúlfarknyi leírásokat. „Jenny mindennél jobban szeretne egy családot. Juan jobban érezné magát, ha nem lenne otthon más gyerek rajta kívül. Drew-nak türelmes családra lenne szüksége, akik segítenének neki helyesen dönteni.”

Arra emlékeztetett, amikor a menhely oldalán kutyát kerestem – sosem lett kutyánk –, csak ez sokkal rosszabb volt. Ezek itt emberek voltak, gyerekek, és családot akartak. Biztonságos otthont, ahol szeretik és este betakargatják őket. Ahol nem kell megalázkodni, lapulni, félni.

Minden egyes gyerekért fájt a szívem, biztos voltam benne, ha Nick látná ezt az oldalt vagy bármelyik hasonlót, ő is így érezne.

– Tudom, hogy ez hirtelen jött – ismertem el. – De adj esélyt! Adj esélyt egy gyereknek.

– Ezt majd ráíratom egy pólóra vagy talán bögrére – tudtam, hogy Nick szándékosan veszi ezt ilyen lazán, így szokta, ha érzelmileg fontos dologról kellett beszélni. Most először jutott eszembe, pedig már korábban is gondolhattam volna erre, hogy ez talán kicsit túl közel állhat ahhoz, amit Nick egykor az otthonának hívott.

Nem tudtam sokat a gyerekkoráról, nem beszélt róla, csak nagy vonalakban és igencsak vonakodva. Azt tudtam, hogy szegénységben nevelkedett New York állam északi részén, az apja még kiskorában eltűnt, az anyja meg boldogult, ahogy bírt, a pia mellett.

Egyszer találkoztam Nick édesanyjával, amikor a Cornellen töltött utolsó évben eljegyeztük egymást, két optimista matekszakos, akik úgy érezték, ott ragyog előttük az egész világ. Két éve jártunk már ekkor, de még nem ismertem a családját. Mindig hárított, ha felhoztam, azt mondta, higgyem el, nem akarnék találkozni velük. Engem meg nem érdekelt annyira, mert az én családommal töltöttük az időnket: anyukámmal, apukámmal és a nővéremmel New Jersey-ben. Csendes büszkeséggel töltött el, amikor hazaértem a szülővárosomba mint a javított, új kiadás. A moorestowni gimi matekstréberének új frizurája lett, új stílusa, és, ami a legjobb, új pasija.

Amikor Nick megkérte a kezemet New Yorkban az egyetem utolsó évének tavaszán, úgy döntött, itt az ideje, hogy megismerkedjek az anyukájával. Ez az egyszeri látogatás igencsak kellemetlen volt mindkettőnknek. Pillanatfelvételt láttam Nick gyerekkorából, sajnáltam emiatt, és ő persze utálta ezt.

Nick anyukája, Arlene, egy mocskos kis lakásban élt Albanyban, ami bűzlött a cigarettafüsttől és a kétségbeeséstől. A hangját is szétcigizte, mély volt és rekedt, ehhez passzoló, dohányos köhögéssel. Minden jót kívánt nekünk, de lehettünk volna valami ismerősök is, akiknek már elfelejtette a nevét, amennyire érdekeltük. Nem kapcsolta ki a tévét, végig fülhasogató hangerővel ment a Zsaruk egyik epizódja.

Utána szinte teljesen némán autóztunk vissza Ithacába, Nick feszülten, elszánt arccal markolta a kormányt. Nem tudtam, mit mondhatnék, úgyhogy nem mondtam semmit. Egy-két óra múlva Nick egyszerűen kijelentette.

– Meg kellett csinálnom. De nem találkozunk vele többet.

– Soha? – ezen önkéntelenül is meghökkentem, bármilyen nehéz is volt a látogatás. – Nick, ő az anyukád…

– Nem – közölte határozottan. – Nem az. Már régóta – tudtam, hogy a legjobb barátjánál, Steve-nél és annak a családjánál lakott tizenhat éves kora után. Steve volt a tanúja az esküvőnkön. De nem tudtam, mi előzte meg ezt, és sosem kérdeztem meg. Tényleg nem találkoztunk többet Arlene-nal. Az esküvő körül felhívott, kicsit becsiccsentve, könnyek között, én meg kötelességszerűen karácsonyi lapot küldtem neki, nem is szóltam erről Nicknek. Emma féléves volt, mikor Arlene meghalt tüdőrákban, és az azóta eltelt évek alatt Nick magától sosem hozta szóba.

És most ott álltam a csodás konyhánkban, néztem, ahogy Nick könnyedén vesz egy ilyen komoly dolgot, és arra gondoltam, vajon azért teszi-e ezt, mert az egész nevelőszülőség a saját, zaklatott gyerekkorára emlékezteti.

Tudtam, hogy nem kérdezném meg, legalábbis akkor még nem. Minden házasságnak megvannak a maga tiltott zónái, és Nick gyerekkora egyértelműen ez volt nekünk. Ritkán beszéltünk róla, és olyan lehetetlenül távolinak éreztem, hogy gyakran megfeledkeztem róla, és csak arra gondoltam, amilyen férfivá lett mostanra: magabiztos, zseniális és sikeres.

– Kérlek, olvass utána! – kértem, ő meg hagyta a könnyed hangnemet, és melegen, komolyan nézett rám.

– Rendben.

És így is tett. Másnap délután lejött a garázs feletti irodájából – pénzügyi elemzőként dolgozott egy nagy hartfordi biztosítónál, hetente egyszer-kétszer otthonról. Én épp végeztem a munkámmal: részmunkaidőben könyveltem egy pár helyi, független boltnak. Olyan komoly és fájdalmas volt az arca, hogy azt hittem, valami borzasztó történt.

– Mi…

– Megcsinálom – mondta, én meg pislogtam, nem tudtam, miről beszél.

– Mit csinálsz meg?

– A nevelőszülőséget. Megcsinálom – a fejét rázta, mintha ezzel le is zárta volna a témát. – El kell menni valami tanfolyamra, ugye?

– Igen. Tízhetes. Szerda esténként három óra – ezt úgy mondtam, mint valami figyelmeztetést, mert tudtam, hogy komoly elköteleződés és sok idő, ráadásul Nick gyakran túlórázik, és én nem akartam, hogy túlságosan elragadjon. Olyan hirtelen lett elszánt, hogy nem is tudtam, higgyem-e.

– Rendben – mondta Nick, és meg rámeredtem, nem vártam ilyen azonnali megadást, mégis óvatos boldogságot éreztem.

– Biztos vagy benne? Mert tegnap este…

– Megcsinálom, Ally. Mondtam, hogy megcsinálom – egy kicsit megemelte a hangját, ez jelezte, hogy kezd ideges lenni, feldúltan túrt a hajába. Erőltetni akartam, talán vigasztalni, de egyiket sem tettem. – Megcsinálom – ismételte, és visszament az irodájába, ott hagyva engem tátott szájjal.

Többet kellett volna beszélnünk erről, persze, végig kellett volna vennünk, milyen okból döntött úgy, hogy nekivág, nemcsak a képzésnek, de a nevelőszülőségnek is, de abban a pillanatban úgy éreztük, elég, hogy mindketten igent mondtunk. Ráadásul Connecticut államának égető szüksége volt nevelőszülőkre.

Június közepén kezdtük el a képzést, kilencen ültünk egy levegőtlen szobában az elmwoodi művelődési házban hétről hétre egy kedves, de szókimondó szociális munkással, Monicával, aki elmondta, milyen kibírhatatlanul nehéz lesz ez. Minden héten arra gondoltam, miért próbál ennyire elijeszteni minket. A tanfolyam végére már csak öten maradtunk. Nickkel nem beszéltünk sokat arról, amit a három óra alatt megtudtunk, bár utána időnként elmentünk egy italra, és Pinot Grigiót kortyolgattunk üres arccal, még kissé megrendülve az esetektől, amiket végighallgattunk, egy-egy határozatlan megjegyzéssel reagálva Monica szavaira.

– Minden nevelőszülőknél elhelyezett gyereknek baja van az étellel?

– Nem küldheted be őket pár percre a szobájukba, hogy lenyugodjanak…

Egyszer felhoztam Nick gyerekkorát.

– Szerinted téged ez mélyebben érint? – kérdeztem óvatosan. – A gyerekkorod miatt.

Teljes értetlenséggel nézett rám.

– A gyerekkorom miatt?

– Mármint… tudod… mert hogy olyan nehéz volt.

Nick úgy húzódott vissza, mintha valami sértőt mondtam volna. Talán így is volt.

– Ally, a gyerekkorom egyáltalán nem olyan volt, mint amiket itt végighallgatunk. Semennyire sem – éreztem, milyen heves a hangja, és hogy inkább hagynom kellene.

És most itt állok, ugyanott, mint hónapokkal ezelőtt, és Monica van a telefonban, épp közli, hogy egy elhelyezést ajánlanak nekünk. Tényleg megtörténik.

– Egy fiú, hétéves, ő is West Hartfordban él. Nem tudok sokat a helyzetéről, csak annyit, hogy ez lesz az első elhelyezése, és valószínűleg hamarosan visszakerülhet az anyukájához, ez a leginkább várható és legkívánatosabb eredmény, remélhetőleg hónapokon vagy akár heteken belül.

– Rendben… – az agyamban egymást kergetik a gondolatok. Valahogy hiába készülök tíz hete erre a pillanatra, nem állok rá készen. Egy gyerek lesz a házunkban. Egy idegen. – És mikortól?

– Minél előbb. A legjobb az lenne, ha ma délután odavihetném.

– Ma délután… – Ilyen gyorsan? Lenyelem a szavakat, mert úgy érzem, nem lenne helyes. De el kell mennem Josh-ért húsz perc múlva, és már pár napja nem vásároltam, a vendégszoba meg nem igazán áll készen gyerekfogadásra, mert eddig az egész nem tűnt valóságosnak. Most igen.

– Probléma lenne? – Monica hangja tárgyilagos, de érzem a hűvösséget a hangjában, mintha arra számítana, hogy azt mondom, igen, az, és én elképzelem, hányszor kellett már megküzdeni a csalódottsággal és a kifogások végtelen sorával. Bocsánat, most épp nem alkalmas… talán legközelebb… tényleg jobb lenne egy év alatti gyerek, de nem drogos anyukától.

Ezt hallgattam végig a tanfolyam alatt, és nem akartam az egyik olyan lenni, aki csak a könnyű esetet akarja.

– Nem, nem probléma – felelem, és csak egészen kicsit feszült a hangom. – Természetesen nem – de tényleg beszélnem kellene Nickkel és Josh-sal is. Nem volt elragadtatva, amikor elmondtuk, hogy elmegyünk a tanfolyamra, de manapság épp csak oda-odamordul nekünk egy-egy szót, úgyhogy nem is tudtam, milyen reakcióra lehetne tőle számítani.

– Talán jó lenne, ha beszélne Nickkel – javasolja Monica türelmesen, a gondolataimat visszhangozva. – Mindkét nevelőszülőnek vállalnia kell az elhelyezést, mielőtt továbblépünk.

– Igen… hogyne.

– Akkor esetleg hívjon vissza, ha beszélt a férjével, jó? Mondjuk egy órán belül?

– Igen, rendben.

Monica leteszi a telefont, én egy pillanatig a semmibe bámulok, az agyamban vadul száguld a feladatok listája. Tiszta ágynemű a vendégszobába. Ki kell pakolni a szekrényből Nick nyári ruháit. Vásárolni kell, mert nem hiszem, hogy lenne a hűtőben bármi vacsorának való.

De először is felhívom Nicket az irodában, ma bent dolgozik.

– Máris? – ő is ugyanolyan meglepettnek hangzik, mint én. – Hiszen még csak pár hete…

– Tudom, és nem hiszem, hogy ez hosszú lenne. Ez az első elhelyezése, és Monica azt mondta, rövid távú.

Nick hallgat, hallom a lélegzését a telefonban. Várok, nem is tudom, mit akarok, mit mondjon. Most, hogy eljött a pillanat, nyugtalannak érzem magam. Felkészületlennek.

– Mit gondolsz? – kérdezem, mert már tudom, hogy azt akarom, ő hozza meg a döntést.

Egy újabb ütemnyi csend, mielőtt válaszol.

– Azt mondom, hogy megcsináljuk – jelenti ki határozottan. – Ezért végeztük el a tanfolyamot is, nem igaz? Hogy nevelőszülők legyünk. Nincs rá okunk, hogy elutasítsuk a legelső elhelyezést.

– Nem, nincs rá okunk – értek egyet. De érzem magamban a vonakodás szikráját, vagy talán csak ideges vagyok.

– Akkor visszahívod Monicát?

– Igen, gondolom.

– Megpróbálok korán hazamenni ma.

– Josh-ért is el kell menni…

– Elmegyek érte.

Nick azonnal tettrekész, én viszont furcsán dermedtnek érzem magam.

– Rendben – mondom. – Akkor beugrok a Whole Foodsba, bevásárolok, mielőtt Monica áthozza – ekkor fogom fel, hogy nem is tudom a gyerek nevét. – Megcsináljuk – mondom, és Nick szinte vidáman válaszol.

– Igen, megcsináljuk.