Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Copyright © Marilyn Miller, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Tabakovits Nikoletta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-48-6

Prológus

Szeretem Szíriát.

Talán nem is tudnék máshol élni.

Aki egyszer belekóstol az ételeinkbe, megnézi a városainkat, magába szippantja a kultúránkat, vissza akar majd térni. Nem kérdés, hogy Szíria kulturális és építészeti szempontból is a Közel-Kelet talán leggazdagabb országa. A szír emberek kedvesek, szívesen látják az ide özönlő turistákat, hiszen, ha azt vesszük, munkát adnak nekünk. A turizmus az egyik legjövedelmezőbb gazdasági terület, persze az ipar, az olajkitermelés és a mezőgazdaság mellett. A családunk évek óta a vendéglátásból él. Van egy kávézónk és egy különálló éttermünk a város szívében. Rengeteg emberrel találkozom, sok kultúrát és nemzetiséget van alkalmam megismerni. Szeretek dolgozni, segíteni apának az üzletben. A bátyáimat a harc érdekli, feltett szándékuk, hogy jobbá és biztonságosabbá tegyék Szíriát. Azt mondják, a béke elillan, és egyre inkább úgy fest, hogy változás áll be az országban. Bízom benne, hogy az idősebb bátyám, Aziz csak rémeket lát, és az a bizonyos változás soha nem jön el.

Az öcsém, Ibrahim és a húgom, Gamila még fiatalok. Öten vagyunk testvérek. Anya mindig erőn felül nevelt minket, apa a napi betevőért dolgozott minden egyes nap, ahogy a nagyszüleink is. Csodálom és tisztelem a szüleimet. Egy napon én is hasonló családot szeretnék. De nem érdekből, hanem szerelemből fogok házasodni. Én hiszek ebben.

Sajnos cseppet sem meglepő, ha fiatal lányokat idősebb férfiakhoz adnak feleségül. Az unokatestvérem, Dzsahil, 16 évesen ment nőül egy nála majdnem 20 évvel idősebb férfihoz. Az apja odaígérte, és neki nem volt beleszólása a frigybe. Én 22 éves leszek. Közöltem apámmal, hogy nem vagyok hajlandó elrendezett házasságra, amivel tulajdonképpen egyet értett, hiszen annyira maga mellett akar tartani, hogy képes rejtegetni a közeli ismerősök elől is. Apa mondhatni a cinkosom, aminek nagyon örülök. Nem szívesen szállnék szembe az akaratával.

És terveim vannak. Szeretnék valami nagy dolog részese lenni. A helyi főiskolán én vagyok a legjobb tanuló, tudom, egy napon hasznát fogom venni annak a tudásnak, amit ott elsajátítok. És apám egyelőre engedi nekem, hogy kergessem az álmaimat. Hinni akarom, hogy egy napon segíteni tudok az országomnak, a nemzetemnek, az emberiségnek. Hiszen megannyi érték van a világban, és megannyi ember, aki segítségre szorul.

Nálunk is. Szíriában.

Az egészségügy mindenhol probléma. Egyre kevesebb az elhivatott ember ebben a szakmában. Habár a családom félt ettől a munkától. Szerintük túlságosan érzékeny és együttérző vagyok, de én pontosan tudom, hogy ez a nekem való. A helyi kórházban vállalok munkát, apa már el is intézett mindent. A nagybátyám is ott dolgozik, ő vesz majd a szárnyai alá, ha elvégeztem a főiskolát.

Damaszkuszban, a fővárosban különböző civilizációk stílusjegyei keverednek. Ez a keveredés talán köszönhető annak, hogy ez a világ egyik legősibb lakott települése. A metropolisz jelképe az Omajjád-mecset, ami a mindennapi élet szerves részét képezi a helyiek számára. Eredetileg az arámi isten, Hadad tiszteletére emelt templom alapjaira épült.

A muszlim ember legfontosabb célja az életben az Allahnak való alávetettség, az ő akaratának való megfelelés. Mert ő lát bennünket, tud minden lépésünkről. Átlátja szándékainkat, megérti gondolatainkat, ismeri a legtitkosabb vágyainkat. Azzal tudjuk leginkább kifejezni hitünket, ha egyedül Allah akaratát követjük, ha kizárólag őt fogadjuk el cselekedeteink irányítójának. Összefoglalva, az istenimádat mindaz, amit Allah kedvéért, szeretetből teszünk, úgy, ahogy azt Mohamed mutatta.

A városban kanyargó szűk sikátorok vagy a Hamijjida bazár még őrzik az ősi hangulatot. A levegőben szálló kellemes illatok, a fahéjtól a sáfrányig vagy korianderig, mind belénk ivódnak, ahogy elsétálunk a mindent kiállító bazár, arabul szúk mellett. A hol nyitott, hol fedett soron a vakítóan fényes ékszerszúkhoz érünk, ahol rézből, ezüstből, aranyból készült ékszerek, dísztárgyak sorakoznak.

Habár nálunk nem veszik szigorúan az öltözködési szabályokat, kendő nélkül sokan nem lépnek ki az utcára. Egy Alshami nevű nő azt mondta: „A hidzsábbal nemcsak pár plusz színes ruhadarabot veszek magamra, hanem a becsületemet és méltóságomat is. Nő vagyok, tehát értékes vagyok, én így vigyázok magamra.”

Habár furcsának tűnhet, én is szeretem a kendőmet. Főleg a mostanit, amit apámtól kaptam.

– Drága Naja! Nézd mit vettem neked Damaszkuszban! – apa, széles mosollyal az arcán, felém nyújt egy papírtáskát. Ha egyedül megy el a nagyvárosba, soha nem tér vissza ajándékok nélkül. Ha csak egy apróságot is, de mindig vesz nekünk valamit. Belenyúlok a táskába, és kiveszem a benne lapuló finom, narancsszínű anyagot.

– Apa, ez gyönyörű!

Újra és újra végigsimítok a színes kövekkel díszített selymes anyagon. Egy meseszép hidzsábot kaptam. Az idősebb nők általában egyszínűt hordanak, ők nem hivalkodnak, de a fiatal korosztály szívesen visel színesebb és díszesebb darabokat.

– Segítek! – apa leveszi a kendőmet, majd gyengéden végigsimít hosszú, csokoládébarna hajamon. – Gyönyörű Najám! – felteszi rám a kendőt, közben végig az arcomat fürkészi. – Vétek ilyen szépséget rejtegetni. Ugyanakkor félelem megmutatni. A férfiak már felfigyelnek rád.

– Egy napon ez lesz a sorsom.

– Nem tudom, meddig tudlak még rejtegetni a világ elől.

– Ilyen meseszép és feltűnő kendővel bizony nem sokáig – csendben felnevetek, mire apám szélesen elmosolyodik. – Köszönöm szépen az ajándékot!

– Tudtam, hogy tetszeni fog. Megy a szemedhez. Már nem is olyan kicsi és ragyogó borostyánom – apám lehajol, és óvón homlokon csókol. Minden szeretete benne van ebben a pusziban, ahogy az én tiszteletem is.

Mi nem a nagyvárosban élünk, de sokszor ellátogatunk oda a családommal. A mi otthonunk Aleppo, ami Damaszkusz után az ország második legnépesebb települése. A helyiek és a főváros lakói között évek óta dúl a vita, hogy melyik várost alapították régebben. Számunkra nem kérdés, hogy Aleppót. Az utcán sétálva valósággal megérint a történelem. Természetesen itt is van mecset, amit a damaszkuszi Omajjád-mecset mintájára készítettek, és ugyanazok a szabályok érvényesek belépéskor, mint bármelyiknél.

Mint minden jelentősebb városban vagy városrészben, természetesen itt is van szúk. A bazárban árulók tevékenységét, a tisztességes kereskedelmet és a portékák megfelelő minőségét a muhtaszib, azaz a piacfelügyelő felügyeli. Emlékszem, egyszer majdnem lopáson kaptak minket a bátyámmal. Nem azért akartunk lopni, mert szegények voltunk, pusztán gyerekcsíny volt, semmi több. Mégis, miután elvettük és megettük az elcsent édességet, rosszul éreztük magunkat. A szüleink becsületes és dolgos embernek neveltek minket, de a gyermeki mivoltunk abban a pillanatban erősebb volt. Napokig imádkoztunk, kértük Allahot, hogy bocsásson meg nekünk.

Sokak szerint az iszlám vallás véres és kegyetlen. De ez nem így van. A Korán, ami Allah szava, mást üzen nekünk. „Aki szántszándékkal hívő embert öl, annak a Gyehenna a fizetsége, örökkön ott fog maradni, Allah megharagszik rá, elűzi a kegyelméből és hatalmas gyötrelmet készít elő neki” (Korán, 4:93).

A Korán Allah egyik csodája, amelyet Mohamednek küldött le Gábriel. Egyszer vágyat kelt bennünk, máskor megfélemlít, olykor történetet mond, időnként törvényeket és példákat hoz. Minden iszlám vallású ember ismeri, a Korán irányt mutat nekünk.

– Naja, készen vagy? – apa kiabál be a szobámba.

– Egy pillanat! – a hangom izgatott. Már jó pár napja lázban égek, ugyanis ma ünnepeljük a születésnapomat. Semmi felhajtás, csak szűk családi körben az éttermünkben. Mondjuk a szűk család nem egészen helytálló kifejezés, ha azt nézem, hogy csak a mi családunk létszáma hét fő, a nagyszüleink és az ő gyerekeik, és azok gyerekei több tíz főt jelent. Teljesen normális, hogy a szírek nagy családokban élnek, ahogy az sem furcsa, hogy olykor több generáció is együtt lakik. Igaz, nálunk nincsenek nagyszülők, na de nem kell miattuk messzire menni, hiszen öt háznyira laknak tőlünk. Kisgyerekként sokszor jól jött, hiszen pár perc alatt átszaladtunk hozzájuk, ahol a nagyi finom namurával{1} várt minket, sok-sok habbal és pisztáciával a tetején.

– Megint rád várunk? – Gamila, a húgom lép be a szobába. Most is fenségesen fest krémszínű abajában, hófehér kendővel a fején, ezzel eltakarva bogárfekete haját. Már kislányként is gyönyörű volt, ezért kapta a Gamila nevet, ami egyszerűen szépet jelent.

– Csak még egy kis festék.

Egy utolsó ecsetvonás, és elkészül a születésnapi sminkem. Nem használunk sok festéket, de ilyen alkalmakkor például, vagy a családunk körében megengedett. Sok iskolatársam mindennapos sminkkel – elhagyva a muszlim nők hagyományos öltözetét – jár iskolába. Nem kötelező kendőt vagy abaját viselni, már nálunk is hódít a farmer-póló kombináció. Habár apánk megértő velünk, ebből az egyből nem engedett. Allah szavait idézte: „Ó, Ádám gyermekei, ruházatot adományoztunk nektek, hogy eltakarjátok és díszítsétek magatokat.” Ezért ragaszkodott hozzá, hogy csak így mehetünk ki az utcára. Nos, ez igazán nem nagy áldozat, ha cserébe nem kell férjhez mennünk idegen és idősebb férfiakhoz. És nem mellesleg szép kendőket és abajákat vehetünk, amik sokkal szebbek és mutatósabbak egy kopott farmernadrágnál vagy egy feliratos pólónál.

– Ez az én napom – válaszolom nevetve. – Mit gondolsz, egy év múlva te mennyire leszel izgatott, amikor betöltöd a húszat?

– Igazából semmi sem változik, csak egy évvel öregebb leszek – sóhajt Gamila.

– És évről évre szebb.

Elismerően nézek végig a húgomon, aki már kész nő.

– Na, te sem panaszkodhatsz! – mosolyogva rám kacsint. – Bízom benne, hogy ez a szépség, amit örököltünk, nem lesz egy napon a vesztünk.

– Ne beszélj butaságokat! Apa mindig meg fog védeni minket.

– Mi van, ha egy napon…

– Nincs ha! – szigorúan nézek rá.

Bár a nők egyenjogúsága manapság gyerekcipőben jár, még Szíriában is, azért bízom benne, hogy a jövőnkbe lesz beleszólásunk.

Aleppo utcái állandóan zajosak. Autók hangos dudálása, rohanó emberek kiabálása, kofák és árusok jajveszékelése hallatszik a hatalmas háztömbök között. Éjszaka, amikor lemegy a nap, Aleppo úgy ragyog, akár a csillagok a sötét égbolton. Az emberek a várossal együtt lüktetnek.

Az éttermünk pár perces autóútra van a házunktól. A kávézó is nyitva van még, ahol frissen őrölt kávéval és teával várjuk a vendégeket, mellé apró süteményeket majszolhatnak. Én leginkább mégis az étteremben szeretek lenni, ahol érezni lehet az ételek illatát, az emberek jókedvét, és el lehet csípni néhány történetet, ami az asztalok között kering. Szeretem nézni és hallgatni az embereket, egy picit bepillantani az életükbe.

Ahogy belépek az étterembe, éljenzés és tapsvihar fogad. Anya mosolyogva és könnyes szemmel néz végig rajtam. A fivéreim csak elismerően. A családom többi tagja azonnal rám veti magát, és gratulálnak.

Olyan szép lettél!

Kész nő vagy.

Mikor szándékozol férjhez menni?

Mikor hagyod abba az iskolát, hogy végre családanya lehess?

Záporoznak egymás után a kérdések. Szerencsére apa megjelenik mellettem, int a vendégseregnek, hogy foglaljanak helyet, mert hamarosan megkezdődik a vacsora. Hálás vagyok neki, amiért kisegít ebből a kínos helyzetből. Vacsora előtt mindenki elmegy kezet mosni, hiszen soha nem ülünk le úgy étkezni, hogy koszosak vagyunk. Helyet foglalunk az asztal mögött, ami hatalmas U alakot formál a falak mentén, amiken különböző képek lógnak szír emberekről. Szegényekről, akik fáradságos munkával művelik földjeinket. Egy hatalmas búzamezőről, amit narancsra fest a lenyugvó nap sugara. Építőmunkásokról, akik saját kézzel építik fel házainkat. Gazdagokról, akik méregdrága luxusautóikkal megállnak grandiózus házaik előtt. Szíria nevezetességeiről, köztük az északnyugati részen található keresztesvárról, a Szaladin-citadelláról. Hatalmas, fenséges, és persze az egyik legszebb látnivaló Aleppóban.

De minden nevezetesség elvész a szír emberek mellett, akik a város lelkét adják. Természetesen Bassár el-Aszadról is függ kint egy kép, ahogy minden nyilvános helyen a városban, sőt az egész országban. Ő Szíria elnöke, a diktátor, akinek lényegében megdönthetetlen a hatalma. Ezt az évtizedek óta tartó, mondhatni puha diktatúrát a szírek nem akarták megdönteni, hiszen jól ment az országnak. Nőtt a gazdasági teljesítmény, jöttek a turisták, és a rezsim még egy saját IT-ipart is kiépített.

Virágzik az ország…

A vacsora, mint mindig, most is bőséges. A húsoktól és a salátáktól kezdve a rizsig minden van az asztalon, ami szem-szájnak ingere. Vacsora után szintén kezet mosunk, hogy tiszták legyünk. Mi így adunk hálát az istenünknek. Van is miért. Jólét és szeretet vesz körül minket.

Természetesen a torta sem marad el, amit anya saját kezűleg süt mindig mindegyikünknek. A fivéreim felállnak, kimennek pár percre, majd egy hatalmas dobozzal a kezükben térnek vissza. Meglepetten nézem őket, majd a szüleimre sandítok. Izgatottan a fivéreim elé állok.

– Tudjuk, milyen régen vágytál már erre.

Mire is vágytam?

Nem jut eszembe semmi, ahogy a hatalmas dobozra pillantok.

– Nyisd ki! – biztat Aziz.

Leguggolok, úgy szakítom le a vékony selyempapírt a dobozról, akár egy kisgyerek. Miután letéptem egy nagyobb darabot, fekete, bőrszerű anyagot látok. Végigsimítok a tetején. Érdes.

– Segítsünk? – kérdezi Kadar. Le sem tagadhatná, mennyire jól mulat most rajtam. Mire válaszolhatnék, ő is leguggol mellém, megszabadítja a maradék papírtól, és felém fordítja az ajándékomat. Felpattintom a két kis fémes csatot, majd kinyitom a doboz fedelét, amiben egy meseszép fekete gitár van. Nem tudom titkolni az örömömet, könnyek csorognak végig az arcomon. Évek óta szerettem volna egy gitárt, de nem gondoltam volna, hogy egy napon meg is kapom. Habár fontos számunkra a zene, nem pont ez az a hangszer, amit szívesen használunk. Megérintem a finom lakkozást, a hüvelykujjamat beleakasztom az egyik húrba, és megpendítem. A hangja mennyei. Az jár a fejemben, hogy minél hamarabb meg kell tanulnom játszani rajta. Felállok, majd elérzékenyülve a családom felé fordulok.

– Nagyon szépen köszönöm ezt a csodálatos ajándékot. Nem is tudom, mit mondhatnék.

– Elég lesz, ha megtanulsz rajta játszani – válaszolja anya meghatódva. A családom minden tagja engem néz, ahogy itt állok előttük, akár egy szégyenlős kislány. Mérhetetlen boldogság és elégedettség kerít a hatalmába, amiért ilyen emberek között élhetek. Végignézek a szüleimen, akik igyekeztek mindig mindent megadni nekem, mindeközben tisztességes és becsületes embert neveltek belőlem. A testvéreimen, akiknél nem is kívánhatnék jobbat magamnak. A nagyszüleimen, akik tanácsaikkal megpróbálnak vezetni az élet ösvényein. Az unokatestvéreimen, nagybátyáimon és nagynénéimen, akik oltalmazó emberekként állnak mögöttem.

Ezt a pillanatot örökre a szívembe véstem, és mélyen az emlékeim közé zártam. Ahogy a 22. születésnapom napját is, az utolsóét az életemben, ahol a szeretteim szemébe nézhettem…

Naja

A bátyámnak igaza lett. Eljött a változás kora. Ám ez a fordulat cseppet sem volt jó. Az Aszad-rezsim egyre inkább rátelepedett az országra, és ezt mi, Szíria polgárai nem tűrtük szó nélkül. 2012-ben a háború elérte Aleppót. Kitört a polgári forradalom, ami visszafordíthatatlanul megváltoztatta Szíriát, és az ott élő több mint húszmillió ember életét.

Utcai tüntetésként indult az egész, ami gyorsan pusztító polgárháborúvá fajult a kormány és az ellene lázadó csoportok között. Létrejött a Szabad Szíriai Hadsereg, egy szíriai arab fegyveres szervezet, ami rövidesen a Bassár el-Aszad elnök ellen lázadó csoportosulások legfontosabb képviselőjévé vált. A lázadók másik csoportja az an-Nuszra Front volt, egy iszlamista terrorszervezet, ami az Al-Khaidához kapcsolódik. Habár a szervezet sokáig a kormány és annak támogatói ellen küzdött, egy napon mégis a felkelők ellen fordult. Rövid időn belül létrejött a kormányerők csapata, ami egy emberként állt Aszad mögött. Ők voltak a lándzsa hegye, ők adták az első döféseket a civil emberek szívébe. Az egyik tüntetés során a forradalmárok közé lőttek, ez volt az a pont, amikor már a nép is vért akart. Innen szinte rohamosan romlott a helyzet. Hírek jöttek az ország több pontjáról, hogy civil embereket gyilkoltak a kormány katonái, felkelőket kínoznak halálra. Hónapokig Aleppo zaját nem az emberek és az élet adta, hanem a fegyverropogás és a halál.

Szíria a háború előtt ideális turistacélpont volt. Tele történelmi emlékekkel, sok szép tengerparttal és a nyugati turisták kedvenceivel, az autentikus piacokkal. A turizmus virágzott az országban, ám a háború kitörését követően ez az ágazat érezte meg a pusztítást leghamarabb. A családunk üzletei sem voltak ez alól kivételek. A külföldiek a háború miatt már nem vágytak az országba jönni. Ugyan ki is akarna olyan helyen nyaralni, ahol fegyveres katonák lövöldöznek az emberek közé? Senki. Félelem uralta a mindennapjainkat, esténként sírva imádkoztunk, hogy legyen ennek vége, sokszor a sötét falak között, mivel nem volt áram. De az imák imák maradtak, nem változott semmi. Sőt, a pokol kapuja nyílt meg azon a napon, amikor szír emberek holttestét halásztuk ki a folyóból.

Apa és én ott voltunk.

– Naja! Nem kell itt lenned!

– Dehogynem. A lelkük már a paradicsomban pihen. Adjuk meg a testüknek is a végtisztességet – a hangom talán keményen cseng, de a könnyeim elárulnak. Minden cseppjük egy-egy honfitársunkért hullik.

– Büszke vagyok rád, Naja! Több ilyen ember kellene ebbe az országba – apa elismerően megszorítja a vállamat. Azt hiszi, erős vagyok. Valójában félek. Rettegek attól, hogy egy bomba becsapódik a házunkba, és meghalok. Meghalok még azelőtt, hogy bármit is tehettem volna. Inkább nézek szembe a háború szörnyűségeivel, és segítek ott, ahol tudok, mintsem a falak között várjam a véget. Most nem számít, hogy nő vagyok. Ebben a pillanatban pusztán csak egy ember vagyok, aki segít másoknak. Minden segítő kéz egy kéz. Egy testként dolgozunk, egy szívként hiszünk. Mert a hitünk az egyetlen, amibe a szeretteinken kívül kapaszkodhatunk.

– Még egy holttest! – kiabálja Farid, aki reggel óta rendíthetetlenül a vízben van. Ő vezeti a mi csapatunkat. Mindenki sérült vagy épp halott emberek után kutat a romok alatt.

– Ez már a negyvenötödik – suttogom remegő hangon.

– Imádkozzunk, hogy ne legyen több.

– Apa… – a hangom elcsuklik.

– Igazad volt, Naja! Igazad.

– Miben?

– Hogy egy napon valami nagy dolognak leszel a részese. Ez a te utad kezdete.

– Milyen út az, ami halállal és szenvedéssel van kikövezve?

– Hinned kell, Naja! A hitünk nem halhat meg soha. Amíg hiszünk Allahban, halhatatlanok leszünk.

– Halhatatlanok…

Miközben újabb és újabb testeket húzunk ki a vízből, imádkozunk. Egészen addig, amíg az áramlat nem hoz magával újabb és újabb halottat. Amikor már csak a sáros folyó hömpölyög előttünk, átfázva a térre megyünk, ahol kiterítve fekszenek testvéreink. A kezük megkötözve, a testükön csonkítás és bántalmazás nyomai vannak. Utolsó perceikben, mielőtt távoztak e világból, kínban és gyötrelemben volt részük. Életüket egy jól irányzott fejlövéssel vették el a katonák. Túl sok életet követel a rezsim. Az anyák, feleségek és testvérek zokogása messzire száll a szélben. Reméljük, az ellenségeink hallják ezt a vérfagyasztó sírást. Fekete ruhás nők és asszonyok bolyonganak a testek között, keresik eltűnt szeretteiket.

Azonban vannak, akiket sosem találnak meg…

– Naja, összepakoltál? – anya beront a szobába. Az arca sápadt és beesett, a szeme sírástól duzzadt. Eltűnt a boldog asszony, aki békés időkről álmodott. Fél. Pontosan úgy, ahogy mindenki más.

– Csak néhány apróságot teszek még be.

Ugyan, mi az, ami elfér egy táskában?

Mi számít ilyenkor értéknek?

– Nem vihetünk magunkkal sok holmit. Légitámadásról kaptunk hírt. Minél hamarabb el kell mennünk innen. Igyekezz, kérlek! – anya sarkon fordul, és sietős léptekkel magamra hagy. Vetek még egy pillantást a régi életemre. Sokszor kívánjuk kisgyerekként, hogy bárcsak felnőnénk, és magunk mögött hagyhatnánk a gyerekkori szobánkat. Most azt kívánom, bár soha ne kellene elmennem innen. A háború a küszöbünkön áll, és nem fél berúgni az ajtót. A lövéseket bombázások váltották fel. Az egykor biztonságosnak hitt házunk ma már nem az. Meseszép volt. Fehér téglákkal, boltíves terasszal, aminek a végében mindig növények zöldelltek. Zajos ház volt, aminek zsivaját sokszor adta a nevetés. Mára lecsendesedett. Pont úgy haldoklik, ahogy mi is.

Magamhoz veszem a táskámat. Nem fogok sírni. Hiszem, hinnem kell, hogy létezik új otthon. Nem tarthat ez a háború örökké.

Ahogy belépek a tágas nappaliba, mindenki rám néz. Anya sírdogál, de apa tekintete eltökélt. Készen áll megvédeni minket. Ibrahim és Gamila valósággal retteg. Megértem őket. Én is félek. Hiszen tudom, ha kilépünk azon az ajtón, nem jöhetünk többé vissza. Addig biztosan nem, amíg tart a háború.

– Ne sírjatok! – apa hangja megnyugtatóan visszhangzik a falak között. – A kórházban biztonságban leszünk.

A kórház az egyetlen olyan hely, amit eddig még nem bombáztak. A falak vastagok, az ablakok előtt homokzsákok vannak, amik nem engedik be a robbanások törmelékeit. Az elmúlt hónapokban rengeteg időt töltöttem ott. Habár az orvosit nem sikerült elvégeznem, az ápolásra szoruló embereken tudok segíteni. A szüleim féltettek, de közöltem velük, az a város talán legbiztonságosabb pontja.

– Nincs már olyan, hogy biztonság – zokogja anyám.

– Indulnunk kell! Nincs sok időnk – apa határozott.

Nem szólunk semmit, azonnal kimegyünk, és beülünk a kisbuszba. Elindulunk a kórház felé. Aleppo olyan, akár egy kísértetváros. Omladozó házak, hatalmas lyukak tátonganak az utakon és az üzletek falain. Eltűntek a díszes virágágyások, a zölden nyíló fák helyén égett hamu van. Az utcát emberek róják, gyerekek szaladgálnak a romok között. Mindenki menedéket keres. Menekülni akarunk a halál elől, ami mindig jelen van.

Vadászik. Ránk. És egy napon eljön értünk.

Ahogy megérkezünk a kórház elé, repülőgépek zaját halljuk.

– Oroszok! – kiáltja apám. – Siessetek befelé!

Mindannyian igyekszünk magunkhoz venni a csomagunkat, és berohanni a biztonságot jelentő épületbe.

Az oroszok szinte azonnal megjelentek a háború kitörése után. A Hezbollah mellett ők a másik nagyhatalom, ami Aszad mellé állt. Gépekkel jönnek, és folyamatosan bombázzák a várost, nem törődve az áldozatok számával.

Berohanunk a kórházba, de apa és anya nem jön utánunk.

– Hol vannak a szüleink? – kérdezem kiabálva Gamilát.

– Nem tudom – zokogja. – Nem néztem hátra.

Ledobom a kezemben lévő táskát, és a kijárat felé futok. A következő pillanatban hatalmas robbanás rázza meg a környéket, és folyamatos lövések követik. A földre zuhanok, kúszva teszem meg a maradék pár métert. Zúg a fülem, a látásom elhomályosul. Szinte alig érzékelek valamit a körülöttem lévő világból.

– Anya! Apa! – kiabálom vagy talán visítom újra és újra, de nem érkezik válasz. Füst- és lőporszagot érzek a levegőben, a lövések abbamaradnak, csak tűzropogást hallok.

– Naja! – valaki megragadja a karomat és felrángat a földről. Ahogy visszatér a látásom, akkor tűnik fel, hogy Kadar, a bátyám ölel magához.

– Hol vannak a szüleink?

– Naja…

– Nem! – felsikoltok, majd kirohanok az utcára, ahol meglátom a fehér kisbuszunkat lángokban. – Anya! Apa! – megpróbálok közelebb menni, de a bátyám olyan szorosan tart, hogy mozdulni sem tudok. – Allah legyen velük!

Térdre zuhanok, forrón sistergő könnyeimen át a szüleimet nézem, ahogy felemészti a testüket a pokol, és annak földre szállt ördöge kiragad a lelkemből egy jókora darabot…

A szüleink halála mindent megváltoztatott. Tudtam, hogy a háború életeket követel majd, de arra nem voltunk felkészülve, hogy a családunk tagjai közül elveszítünk akár egyet is. Apa olyan volt, akár egy erős pillér. Stabilan összetartott minket. Anya gyengédsége segített át a nehéz napokon. Ők voltak a szüleink, akiket haláluk után még jobban szeretünk.

Nehéz napok…

Úgy véltük, a korán kelésnél, a munkánál, a földeken zajló aratásnál nem lehet nehezebb dolgunk. Tévedtünk. De még mekkorát! Nem értékeltük igazán az életünket. Azt, hogy mit jelent valójában az élet. Most, hogy a halál kíméletlenül szedi áldozatait, hogy a gonoszság köztük él, tudjuk. Érték minden ölelés és csók. Minden elvégzett munka és fáradtság. Érték maga az élet, amit Allahtól kaptunk.

A szüleink halála után kerestük a helyünket a világban. Merre is induljunk az útmutatásuk nélkül? A gyász felemészti a szívet, sötétségbe borítja az elmét. Mi mégis kitartunk. A bátyáim a frontvonalon harcolnak. Még elszántabbak, mint eddig. Pontosan úgy, ahogy a többi szíriai ember, akik meg akarják dönteni Aszad uralmát. Vissza akarjuk kapni az életünket, az otthonainkat, a hazánkat. A húgom és az öcsém még keresik az útjukat. Gamila túlságosan érzékeny, Ibrahim pedig még nagyon fiatal. Nem áll készen fegyvert ragadni, akármennyire. Én továbbra is minden nap arcon csókolom a halált, szemtanúja vagyok mérhetetlen étvágyának, amivel kíméletlenül szedi áldozatait.

– Segíteni akarok, Naja! – Gamila arca eltökélt. Igyekeztem megóvni őt és Ibrahimot, de be kell látnom, ez az ő sorsuk is. Fegyvert kell ragadnunk, kinek-kinek a maga módján. – Nem fogok egész nap a szobában ülni. És Ibrahim sem.

Kaptunk egy szobát a kórházban, itt éljük a mindennapjainkat. Öt ember körülbelül harminc négyzetméteren. Igyekeztünk otthonossá tenni. De az otthonunk nem itt van, ahol csak a széthullott életünk apró morzsáin lépkedünk. Az ablakokat homokzsákokkal takartuk el, így még a napfény sem jut el hozzánk. Ha eljön az éjszaka, és minden sötétségbe borul, mi benne ülünk, élünk és létezünk.

– Még egy jót sírni sem lehet – sóhajtott Gamila, amikor meglátta az új otthonukat. Senki sem vágyik ilyen életre, de olykor nem mi választunk.

– Megértem. Beszélünk Damirral, majd ő megmondja, miben tudtok segíteni. De előre szólok, készüljetek fel! Rengeteg szörnyűség vár rátok az ajtón kívül.

– Ha neked megy, nekünk is menni fog – vág közbe Ibrahim. – Tudom, védeni akarsz. De itt az idő felnőni, Naja!

Nem tudom, mikor lett az öcsém ennyire erős és határozott. A háború, úgy látszik, a félelmen kívül képes pajzsot is adni a gyengék kezébe.

– Gyertek ide! – megölelem a testvéreimet. – Kitartunk. Átvészeljük ezt az időszakot. Együtt.

– Naja! – Damir ront be a szobába. – Jönnöd kell. Robbanás történt, és rengeteg a sérült.

– A testvéreim is jönnek. Minden segítség jól jöhet.

– Jól van. Majd ők segítenek behozni a sérülteket. Indulás!

Nincs időnk tovább egymásra, mennünk kell. Damir amolyan vezető orvos. Ő a legidősebb és legtapasztaltabb. Volt egy másik orvosunk is, Taje, de őt elveszítettük egy heves lövöldözés közben. Olykor a város utcáit járjuk, életet kutatva a romok alatt. Civil emberek, barátaink és rokonaink kétségbeesetten keresik a szeretteiket a hatalmas betontömbök között. Van, aki szerencsés, van, aki nem. Láttam összezúzott testeket. Olyat is, amiről végtagok hiányoztak. Az első alkalmakkor zokogva hánytam. A látvány, a hangok, a vér szaga… mintha megnyílt volna előttem a pokol kapuja. Be akarom csukni azt az átkozott kaput. Minden egyes nap csak ez járt a fejemben. Felülemelkedni a gyengeségemen. A félelmemen. Erőt meríteni a halálból. Apa hitt bennem. Abban, hogy sokat teszek majd a népemért, a hazámért. Azt akarom, hogy büszke legyen rám. Egy napon le akarom győzni a halált, bele akarok köpni az arcába, és mindenkiébe, aki akár egy percig is azt hitte, hogy feladjuk!

Ahogy leérünk a földszintre, sírás és jajgatás fogad. Véres arcú nők, férfiak és gyerekek kérnek tőlünk segítséget. Remegő kezek nyúlnak felénk, néhányat biztatásképpen megszorítok. Mennyi fájdalom és szörnyűség csillan meg az emberek szemében! Ibrahim és Gamila azonnal egy család mellé lép, segítenek nekik helyet keresni a biztonságot jelentő fal mellett.

– Gyere, Naja! Válogasd szét az embereket – Damir húz maga mellé. – Aki könnyebben sérült, azt sorold hátra. A súlyos sérülteket vedd előre. Aki…

– Nem! – dühösen közbevágok.

– Aki nem menthető, azt sorold hátra! – Damir hangja keményen cseng.

– Nem dönthetek életről és halálról! Nem vagyok hóhér!

– Naja! – Damir megszorítja a vállamat. Tudom, mit vár tőlem, de nincs bennem elég erő ahhoz, hogy megtegyem. – Nincs elég orvos, sem orvosság. A helyünk is szűkös. Akit nem tudunk megmenteni, azt elengedjük. Allah legyen velük. És most tedd a dolgod, Naja!

Damir magamra hagy egy olyan feladattal, ami azt hiszem, életem végéig kísérteni fog. Itt állok egy csomó sebesült ember között, azt figyelve, kinek van esélye, és kinek nincs. Ebben a pillanatban nem megmentőnek, hanem ragadozónak érzem magam. Élet helyett halált osztok. Elkap a hányinger, szédülni kezdek. Hogyan is dönthetném el, ki élhet tovább és ki nem? Nem vagyok isten, sem ördög.

– Naja, minden rendben van? – Gamila lép mellém, könnyes szemmel az arcomat fürkészi.

– Igen. Tegyük a dolgunkat!

Menteni a menthetőt…

Emberről emberre megyek, megpróbálom felmérni az életben maradási esélyeiket. Az első tíz ember menthető. Megkönnyebbülten megyek tovább, majd megállok egy testvérpár előtt. Az idősebb fiú nem sokkal fiatalabb, mint Ibrahim. Talán tizennégy körül lehet. Nem látok rajta komolyabb sérülést. Vékony karjában egy kisfiút szorongat, aki alig lehet tíz. Nehéz felmérni milyen sérülései vannak, mert az arca és a ruhája is poros és véres.

– Szia! Naja vagyok.

Megpróbálom leküzdeni a kétségbeesésemet és visszanyelni a könnyeimet.

– Szelim vagyok. Ő a kisöcsém. Szala.

– Te jól vagy, Szelim?

– Igen. De az öcsém… – a következő pillanatban térdre zuhan előttem. Szerencsére sikerül időben megfognom őket. – Nem mozdul – suttogja remegő hangon.

– Hadd nézzem meg! – alig férek hozzá az aprócska testhez, Szelim annyira szorítja magához.

– Mentsd meg az öcsémet! – zokogja reményvesztetten. Megfogom Szala vékony kis csuklóját, próbálok pulzust keresni, de nem érzek. Erősebben szorítom.

Gyerünk, Szala!

– Damir! – felkiáltok, néhány pillanat múlva mellettem terem. Csak ő segíthet.

– Mi a helyzet, Naja?

– Nem érzékelek pulzust.

– Akkor…

– Mentsük meg! – magamhoz veszem Szalát, felállok, és farkasszemet nézek Damirral. Szelim hangosan sír és a testvére kezét fogja.

Allah, segítsd meg! Hiszen még csak gyermek!

Fohászkodom.

– Hol vannak a szüleitek? – kérdezi Damir, közben Szalát vizsgálja, amíg a karomban tartom.

– A romok alatt – válaszolja Szelim. – Csak a testvéremet tudtam megmenteni.

– Vigyük! – elindulok, kezemben a gyermekkel, aki nem halhat meg. Küzdenünk kell érte az utolsó leheletünkig. Damir folyamatosan szólongat, de nem állok meg. Leteszem az egyik asztalra a fiút, majd Damirra nézek, aki sóhajtva magához vesz egy defibrillátort.

– Naja…

– Tedd azt, amire felesküdtél! – kiabálom zokogva, mire Damir bekapcsolja a gépet. Miután feltöltött, Szala mellkasára teszi a két tappancsot, megnyomja, mire az aprócska test görcsösen összerándul.

– Szala!

Szelim egyre csak az öccse nevét kiabálja.

Újra és újra próbálkozunk, de sajnos hasztalanul. Becsukom a szemem, kövér könnycseppek buggyannak ki belőle, majd az ég felé emelem a tekintetemet.

– Miért? – suttogom. – Még csak gyermek volt – újra Szalára pillantok. A halál ismét lecsapott, magával ragadott egy ártatlan lelket. Apró, törékeny. Egy kis élet, amit védeni kell, és nem elpusztítani. Damir magához vesz egy darab kék színű nejlont, és betakarja az aprócska testet. Szelim mellénk ront, és az öccse nevét kiabálva megpróbálja az ölébe venni.

– Allah vigyázzon rá! – végigsimítok Szelim ragacsos haján, aki egy pillanatra hálásan hozzám simul, majd sötét tekintettel felnéz rám.

– Halál Aszadra! Halál! – ordítja torkaszakadtából.

Remélem, Aszad hallja ezt. Remélem a szél továbbviszi ezt a fájdalmas ordítást egy reményvesztett üzenettel. Hiszem, hogy hamarosan véget ér a véres háború, ami nem kíméli az ártatlanokat.

Miután sikerült lenyugtatni Szelimet, elaludt. Szegény, nem tudja, mihez kezdjen. Sem otthona, sem családja. A gyász sokféle formájával találkoztam az elmúlt hónapok során, de ez a mai az elevenembe égett. Orvosként dolgozni elhivatottságot követel. Van, aki azt mondja, kell szív hozzá, van, aki azt állítja, hogy nem. Azt hiszem, ennek az éremnek is két oldala van. Ha szívtelen vagy, nem bírod átérezni az emberek fájdalmát, ezáltal nem tudod őket emberséggel ellátni. Ám ha nem teszed bele a szíved ebbe a munkába, nem szakad meg egy-egy veszteség után. Úgy gondolom, meg kell találni az egyensúlyt a két oldal között.

– Naja!

Damir bezárja maga mögött az ajtót, ahogy bejön a szobába. Sejtem, mit akar mondani. Valószínűleg nem elégedett velem. Én sem lennék az…

– Tudom, hogy hibáztam.

– Nem hiba embernek maradni egy emberpróbáló helyzetben és időszakban. Viszont meg kell tanulnod különválasztani az érzelmeidet a hivatásodtól. Mindenki így kezdte. Én is. De aztán hamar rá kellett jönnöm, ha nem keményítem meg a szívem, ha nem próbálom bezárni az érzelmeket, akkor azok súlya egy napon összeroppant. Fiatal vagy még, de a fiatalságodban rejlik az erőd.

– Ezt mondd meg annak a fiúnak, aki elveszítette a családját.

– Mindannyian veszítettünk már el szeretteinket a háború során. Nem ő az első, és sajnos nem is az utolsó. Ha tovább akarod ezt csinálni, át kell értékelned néhány dolgot. Nem szeretném, ha még egyszer ellenszegülnél, mert lehet, hogy az a pár perc, amit vitával töltünk, emberéletekbe kerül. Nincs időnk hosszú percekig tanakodni valaki feje fölött. Értsd meg: Szala menthetetlen volt. Már akkor halott volt, amikor Szelim behozta.

– Azt akartam, hogy lássa, küzdünk érte, értük.

– A halál nem elfogadó. De nekünk annak kell lennünk. Próbálj meg pihenni egy kicsit! A többi sérültet már el tudjuk látni.

– Visszamegyek!

– Nem! Pihenj, és gondolkozz! Én hiszek benned és a képességeidben Naja! Ha te is hiszel, életeket menthetsz. Most mennem kell. Gamila és Ibrahim továbbra is lent segít nekünk. Örülök, hogy kiveszik a részüket a munkából. Bátor család vagytok. Büszkék lennének rátok a szüleitek – Damir biztatóan elmosolyodik, majd sarkon fordul, és egy szempillantás alatt távozik.

Büszkék lennének…

Veszek egy mély levegőt, majd leülök az ágyra. Leveszem a hidzsábot, és megdörzsölöm az arcomat. Tudom, hogy igaza van Damirnak. Mindig is az volt az álmom, hogy segítsek az embereknek. Persze a szüleim le akartak beszélni erről az útról. Ők is azt mondták, egy napon baj lesz a szívemmel. Akadályba fogok ütközni, amikor az elveim és az értékrendem előtérbe lépnek. Én akkor is ragaszkodtam az elhatározásomhoz. Be akartam bizonyítani, hogy egy nő is képes az orvoslásra. Hogy szinte bármire képesek vagyunk, amire a férfiak. Nem álmodtam korai házasságról és gyerekekről. Karriert akartam építeni egy olyan világban, ahol a nők nagyon nehezen érvényesülnek. A másik dolog az a bizonyos szív. Mindig is erős volt. Tudta minden pillanatban, hogy mit akar, mire vágyik. Így a szüleim mellém állva támogattak abban, hogy egy napon nagyszerű orvos váljon belőlem. Habár most úgy érzem, összetört vagyok, tudom, hogy a holnap új reménnyel kecsegtet. Tudom, ha majd ma éjjel álomba sírom magam, a könnyeimmel együtt távozik belőlem minden kétségbeesés és bánat. Mert olykor a könnyek elhozzák a megkönnyebbülést. A lelkünk kifacsarja magából a rosszat, hogy a következő pillanatban mosolyogva fordulhassunk a világ felé. Mert az ember olykor gyenge, elesik és szenved, de idővel megerősödik, hogy újra kiegyenesedve harcoljon a világ démonaival.

Előveszem a családomtól kapott gitárt, amit nem voltam hajlandó magam mögött hagyni. Habár nem létfontosságú, mégis több évre elég szeretetet rejtettek el benne. Kell valami, amibe kapaszkodhatok. Egy emlék, ami eszembe juttatja, milyen boldog életem volt. A szüleink halála után mindennap elővettem, és lassan megtanultam rajta játszani. Szerencsére a kórházban van egy Ferhát nevezetű fiú, aki nagyon jól játszik ezen a hangszeren. Azt mondta, jó érzékem van a zenéhez, így pár hét alatt sikerült megtanulni egy-két dalt.

Azt gondolnánk, csak olyan ember tud énekelni és játszani, aki boldog. Ez nem így van. A bánat ugyanolyan tápláléka a léleknek, mint a boldogság. Ebből táplálkozva játszani kezdek, közben ugyanazt a dalt ismételgetem újra és újra. Eszembe jut megannyi boldog pillanat, egy élet, amit, ha nagyon akarok, a körülöttem lévő romokból egy napon újjáépíthetek.

A hónapok óta tartó háborúban Aszad nem ért el áttörő sikereket. Habár nagy veszteség érte az országot így is, mi kitartottunk, harcoltunk az utolsó emberig, hogy megdöntsük a diktátor hatalmát. Oroszország ezt nem nézte tétlenül. Aszad mellé állt, és jött a brutális orosz beavatkozás, összeroppantva a rezsim ellenségeit. Aszad haderői támadásba lendültek a síita libanoni Hezbollah segédcsapataival az élen. A Hezbollah tagjairól nem tudni, katonák vagy terroristák. Kegyetlen gyilkosok, akiknek nem számít egy kioltott élet sem, és már régóta az Aszad család pártjának szövetségesei.

Légicsapások sorozata kezdődött, Aleppo háborús hadszínterré vált. A harcoló felek mindent elkövettek, hogy megtartsák, illetve birtokba vegyék a várost. Irán is csatlakozott ehhez a véres harchoz, fegyverrel támogatta a kormányt és annak embereit. Ugyanezt tette Törökország is. Mindenki önös érdekből cselekedett. A felkelők szerint a gázmezők miatt folyik a harc, hiszen abban van a sok pénz. Amerika csak könyörög. Kéri az Aszadot segítő országokat, vezetőiket, hogy ne támogassák a kormányt. Nemmel válaszolnak. Ők nem akarják megbuktatni a rezsimet, inkább segédkeznek a gyilkolásban, a szír emberek nyomorgatásában, a polgárháború mérhetetlen eldurvulásában. Csak magunkra számíthatunk ebben a harcban.

Épp felteszem a kendőt, amikor kopognak az ajtón.

– Igen?

Amir dugja be a fejét.

– Bejöhetek?

– Persze. Készen vagyok.

Amir olyan számomra, mintha a testvérem lenne. Együtt nőttünk fel. Anya mindig azt mondta, jó férj válna belőle. Amir szülei a tizennyolcadik születésnapom után erőltették is a házasságot. Én nem akartam. Soha nem tekintettem a legjobb barátomra férfiként. Amir pontosan a születésnapom estéjén vallotta be nekem, hogy szerelmes belém, de én nem tudtam viszonozni az érzelmeit. Úgy gondoltam, mivel az ő szeretete erősebb az enyémnél, a barátságunknak vége szakad. Szerencsére nem így történt. Azt mondta, inkább marad a legjobb barátom, minthogy elveszítsen. És én ezt önző módon elfogadtam.

– Ibrahimmal elmegyünk élelemért – közli határozottan. A legkevésbé sem tetszik az ötlet, főleg azért, mert tudom, honnan hozzák. Aleppo északi részén sok szántóföld és aprócska falu van, dolgos emberekkel, akik világéletükben a földeken dolgoztak. Zöldséget, gyümölcsöt és gabonát termesztettek a jó termőtalajú földeken, a kövesebb és hegyesebb vidékeken leginkább állattenyésztéssel foglalkoztak. Emlékszem, gyerekként mi is sokszor kimentünk ezekre a földekre. Habár a családunk a tehetősebb réteghez tartozott, a szüleink azt vallották, ismernünk kell a kétkezi munkát. A helyi faluban van egy tehetősebb földműves, aki minden erejével segít a rászorulókon, de leginkább a kórházaknak, köztük nekünk. Frissen őrölt gabonát küld, zöldséget és több hétre elegendő krumplit, hagymát és némi húst. Habár a hús luxuskategória, egy héten egyszer megengedjük magunknak. Remélem, az ő földjeit nem éri el a háború szele, mert akkor oda az utolsó forrásunk is, ahonnan élelemhez juthatunk.

– Nem szeretném, ha az öcsém is veled menne.

– Tudod, hogy vigyázok rá.

– Nem benned nem bízom, hanem a környéken ólálkodó terroristákban. Hiszen te is hallottad a hírekben, hogy egyre több falut foglal el az Iszlám Állam. Már nem csak Irak nagy részét vonták a fennhatóságuk alá, Szíria egyes területeire ugyancsak fáj a foguk. Nem nehéz olyan országra nyomást gyakorolni, ahol eleve gyengék az ottlakók. Azok az emberek gonoszak. Mégis mit gondolsz, mi történne, ha elkapnának titeket?

– Naja! – közelebb lép hozzám. Nem sok férfi közelségét tudom elviselni, igazából senkiét sem, csak az övét. Kivéve persze Damirt. – Nem lesz semmi baj. De beláthatod, hogy nem tarthatod az öcsédet a négy fal között. Előbb-utóbb csatlakozni akar a felkelőkhöz. Fegyvert fog ragadni, mert harcolni akar.

– Már két bátyám is a harcmezőn van, akikről van, hogy napokig nem tudok semmit. Néha kapok tőlük egy üzenetet vagy egy telefont, hogy minden rendben van, és ennyi. Neked fogalmad sincs, milyen érzés minden este úgy lefeküdni, hogy nem tudod, fogod-e hallani a hangjukat másnap. Hogy lesz-e még olyan pillanat, amikor magadhoz ölelheted őket.

Mondhatjuk, hogy Amir szerencsés, hiszen eddig a családja összes tagja túlélte a hónapok óta zajló mészárlásokat. Velem nem így volt, és félek, hogy a halál tovább szedi áldozatait közöttünk.

Az ISIS egy jól szervezett csoport, aminek tagjai az iszlám vallás szélsőséges értelmezésére épülő tanításokat és szabályokat követnek. Érvényre akarják juttatni azt a téveszméjüket, miszerint hitetlennek vagy hitehagyottnak kell tekinteni mindenkit, aki nem ért egyet nézeteikkel. Az ISIS minden és mindenki ellen harcol, önmagát kalifátusnak kikiáltva a világ minden muszlimja fölött vallási fennhatóságot követel, főleg azokban a régiókban, ahol sokan élnek. Ezeket a régiókat és az ott élő embereket politikai uralma alatt kívánja egyesíteni. Így nem volt kérdés, hogy előbb vagy utóbb ők is beszivárognak a háborúba. Az ISIS egy gyors előrenyomulás következtében kiűzte a Szabad Hadsereget, és elfoglalta Szíria északi részét, ahová az öcsém és Amir is tart. Azt hiszem, teljesen érthető, ha kétségbe vagyok esve, és félek ettől az úttól. Hiszen nem szeretném még egy szerettemet elveszíteni.

– Igazad van. Nem tudom, miken mentél keresztül az elmúlt hónapok alatt. De hinned kell, Naja!

– Mást nem is tehetek – sóhajtok. – Hiszek és küzdök minden erőmmel.

– Na, látod! Ne vedd el ezt a hitet az öcsédtől!

– Ígérd meg, hogy vigyázni fogsz rá, és hazahozod.

– Megígérem. Naja… – még közelebb lép hozzám. Érzem férfias testszagát. Sajnos nincs lehetőségünk annyit tisztálkodni, amennyit szeretnénk. Spórolunk mindenen, amin csak tudunk.

– Csak vigyázzatok magatokra – végigsimítok Amir borostás arcán. Halványan elmosolyodik, majd távozik. Tudom, hogy szüksége volt erre, és talán a szívem legmélyén nekem is. Mert bizony jól tud esni egy kis gyengédség, jöjjön az bárhonnan ezekben a nehéz időkben. Nem titok, sokszor érzem úgy, hogy magányos vagyok, és hogy jó lenne néha kiönteni valakinek a szívemet. Jó lenne valaki vállán elsírni a bánatomat. Olykor gyengének és elesettnek lenni. Hiszen minden nap, amikor felkelek, a testvéreimre és azokra az emberekre gondolok, akik számítanak rám. Nem törhetek meg, és nem roppanhatok össze a szemük láttára. Még akkor sem, ha legszívesebben sokszor ezt tenném. Hangosan zokogva, akár egy kisgyerek, térdre zuhannék, és a fegyverropogások közé kiabálnám minden fájdalmamat és veszteségemet. Talán egy napon találok én is valakit, aki képes lesz megérinteni a szívemet. Hiszem, hogy valahol a világban létezik számomra is egy olyan ember, aki szeretni tud egy magamfajta lányt.

Letörlöm a könnyeket az arcomról, még egyszer megigazítom a fejemen lévő kendőt, majd mély levegőt véve kilépek szobánk csendjéből. A folyosón lépkedve imákat hallok, kétségbeesett sírást és jajveszékelést. Az ember azt hinné, hogy ezt néhány hónap után meg lehet szokni, de ez nem igaz.

A bánatot és a reménytelenséget soha nem lehet megszokni.

Bemegyek a konyhába, ahol már javában folyik a reggeli készítése. Mindannyian ugyanazt az ételt esszük. Van egy ötfős kis csapat, ők készítik el a reggelit, az ebédet és a vacsorát.

– Jó reggelt, Latifa!

– Jó reggelt, Naja!

– Hogy áll a reggeli?

– Hamarosan…

– A kenyér kész! – kiált fel Nur, és kivesz egy újabb adag frissen sült kenyeret. Abból a búzából, amit kapunk, hetente kétszer friss kenyeret sütünk, minden hétfőn és csütörtökön. Szeretem ezeket a napokat, mert ilyenkor a kenyér puha és ropogós. Két-három naposan már nem ugyanolyan. Szeretnék vinni egy kis ennivalót Szelimnek. Talán már felébredt, és biztosan nagyon éhes.

– Kérhetek két szelet kenyeret és egy kis vajat?

– Persze gyermekem. Azonnal – Latifa elővesz egy kenyeret, ami inkább hasonlít valami lepényféléhez. Levág két szeletet, majd megkeni egy kis vajjal.

– Nem eszel velünk? – kérdezi Nur. A reggelit, az ebédet és a vacsorát, ha lehetőségünk van rá, együtt fogyasztjuk. Ez is amolyan szír hagyomány. Emlékszem, a családommal mindig közös reggelivel indítottuk a napot, mivel nem volt divat korán járni dolgozni. Ha az ebéd ki is maradt, a vacsorát mindig együtt ettük meg. Azok voltak az igazi nagy lakomák. Gyakran került az asztalra bárány- vagy kecskehús. Egyik kedvencem a manszaf volt, ami babérlevéllel, borssal és sóval ízesített főtt borjúhús, amit anya kivett a vízből, és betett a sütőbe. Belül finom volt és omlós, kívül piros és ropogós. A hús levében rizst vagy darát főzött, plusz tett bele pirított mandulát. Egy pici tálba szedett ki a fűszeres léből, amibe joghurtot tett, ez lett a mártás. Habár ez ünnepi ételnek számít, nálunk mégis sűrűn az asztalra került. Anya nagyszerűen főzött, és szerencsére nekem is megtanított jó pár fogást. Még ma is összefut a nyál a számban, ha rá gondolok, a szívem közben összeszorul, ahogy felidézek egy-egy családi vacsorát. Bár el tudom készíteni a manszafot, soha nem ehetem meg a családom körében.

– Ezt Szelimnek viszem – válaszolom gyorsan. – Ő a tegnapi testvérpár közül az egyik.

– Hallottam róla – sóhajtozik szomorúan Latifa. – Nagyon sajnálom azt a gyermeket. Minden ember szenved ettől a helyzettől. Sokan nemcsak a házukat veszítették el, hanem a családtagjaikat is. Szörnyű ez a mindent felemésztő háború. Imádkozzunk érte, hogy minél hamarabb véget érjen.

– Úgy legyen.

– Itt a kenyér, Naja! – Nur felém nyújtja a tányért.

– Köszönöm szépen.

– Allah legyen velünk ma is – Latifa megsimogatja az arcát újra és újra.

– Legyen.

Szelim a földszinten aludt el, a vizsgáló melletti orvosi szobában. Nem akartuk felébreszteni, ezért hagytuk, hogy ott töltse az éjszakát. Szerencsére a mai reggelünk nyugodt és csendes. Nem morajlik az ég a repülőgépek motorzajától, nem süvítenek a levegőben golyók, nincs sikítás és sírás. Talán megéljük, hogy a mai napunk békés legyen.

Benyitok az orvosi szobába, ahol Rahma épp a gyógyszereket rendezi a szekrényben. Rahma két évvel idősebb nálam. Az iskolát neki sem sikerült befejezni, de ápolóként tökéletesen megállja a helyét.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt! – köszönök vissza. – Volt itt egy kisfiú tegnap éjszaka. Hova tűnt?

– Úgy másfél órája ment el.

– De mégis hova?

– Azt mondta, megy, és megkeresi a szüleit.

– Micsoda? De hiszen a szülei meghaltak a tegnapi robbanás során! – kiabálom.

– Én nem tudtam, hogy nem élték túl a robbanást. Nekem csak annyit mondott, hogy visszamegy hozzájuk. Én azt hittem, hogy…

– Hol történt pontosan a tegnapi támadás?

– Nem tudom.

– Mit tudsz, Rahma?! – dühömben a földhöz vágom a kezemben lévő tányért, ami apró darabokra törik.

– Talán Záhid tudja.

Kirontok a szobából, és Záhid nevét kiabálva rohanok végig a kórházon. Záhid úgy ismeri a várost, akár a tenyerét, így sokszor ő vezeti a mentéseket. Tudom, hogy Basír-terepen van, így csak Záhid maradt, aki valószínűleg segíteni tud nekem.

– Itt vagyok, Naja!

Hirtelen beleütközöm.

– Miért rohangálsz a folyosón, akár egy ámokfutó?

– Meg tudod mondani, pontosan hol volt a tegnapi robbanás?

– Miért?

– Oda kell mennem. A tegnapi kisfiú… mindegy, hosszú lenne elmondani. Az a lényeg, hogy oda kell mennem. Segítened kell nekem.

– Ott minden tiszta rom és törmelék. Semmit sem találsz. A fiú sem.

– Mennem kell. Ha segítesz, gyorsabban fog menni. Ha nem…

– Rendben. Elviszlek, mert nem pár perc séta.

– Köszönöm!

Záhid magához veszi a kisfurgon kulcsát, majd kiszaladunk az épület mögé, beülünk az autóba, és elindulunk a tegnapi robbanás helyszínére. Szelim állította, hogy meghaltak a szülei. Akkor miért ment vissza? Egyszerűen nem hagyhatom magára. Vissza kell vinnem a kórházba, mert erős sokkhatás alatt van. Nem biztonságos Aleppo utcáit járni. Fegyveres férfiak portyáznak, és nem mind a felkelők csapatába tartozik.

– Kicsoda Szelim? – Kérdezi Záhid, miközben próbálja kikerülni az úton lévő kisebb-nagyobb kátyúkat.

– Egy kisfiú, aki elveszítette a családját. Tegnap a kezében az öccsével sétált be a kórházba, akit sajnos nem tudtunk megmenteni. Azt mondta, hogy meghaltak a szülei is. Ezért nem értem, hogy miért ment vissza.

– Talán csak meg akar győződni arról, hogy valóban odavesztek. Az a helyzet, hogy egyre inkább úgy fest, a felkelők, azaz mi, kevesek vagyunk ahhoz, hogy megállítsuk Aszadot. Túlerőben van. Hiszen mellette van a Hezbollah, Oroszország, Irán és Törökország is. Mind csupa nagyhatalom rengeteg pénzzel, emberrel és fegyverrel. És ha mindez nem lenne elég, fegyveres terroristák fosztogatják a megmaradt családokat, magukkal hurcolják a fiatal fiúkat, hogy végül besorozzák őket soraikba. Megbecstelenítik asszonyainkat, elrabolják fiatal lányainkat. Ez az egész egyszerűen túlnőtt rajtunk. Talán jobb lenne menekülni. Magunk mögött hagyni az országot, és vele együtt a pusztulást.

– De hiszen ez a hazánk, Záhid! Hogyan is élhetnénk máshol?

– Azt hiszem, bárhol jobb, mint Szíriában. Ez a hely egyre inkább hasonlít a pokolra.

– Azt kell elpusztítani, aki ezt az egészet előidézte! Aszad uralmát egyszerűen meg kell dönteni. És hidd el, ha kell, ezért nagyon sok honfitársunk képes az életét adni.

– Te képes vagy, Naja? – Záhid lopva rám pillant. Végigsuhan az agyamon a kérdés. Valamikor a hazám nyugodt és békés volt. Az emberek boldogok voltak, megvolt mindenük. De elvették tőlük az életet. Halált hoztak ránk.

– Halál ellen halállal felelünk!

– Fiatal vagy még. Nincsenek gyerekeid. Nincs családod, akikre gondolnod kellene.

– Volt családom. És még van is! Egy testvért nem ugyanúgy kell megvédeni, mint egy gyermeket? Vagy egy szülőt és nagyszülőt?

– Tegnap láttál egy fiatal gyermeket meghalni. Mit éreztél, Naja?

Egy könnycsepp gördül ki a szememből, ahogy felidézem azt a pillanatot.

– Hogy mit éreztem? Haragot!

– Én is ezt érzem. Csak a harag mellé kétségbeesés is társul, amikor a szemükbe nézek. Félek, hogy elveszítem a családomat. Féltem a gyerekeimet, akik még olyan kicsik. Mindenkinek van veszítenivalója ebben a háborúban. A kérdés csak az, ki fogja a legvégén túlélni.

Megértem, miért fél Záhid. Minden emberélet egy élet. Az mégis sokkolóbb, ha egy gyermeket ragad el a halál. Egy olyan lelket, aki még nem is élt igazán.

– Itt vagyunk! – Záhid megáll az út szélén, majd azonnal kiszállunk az autóból. A hatalmas tömb több emelete leszakadt, a valamikor fehér falak feketék és füstösek a robbanástól, és az épületet felemésztő lángoktól. Kisebb embercsoportok mozognak a hatalmas törmelékeken, folyamatosan kiabálva.

– Szelim! – kiáltom.

– Talán már visszament a kórházba.

– Láttuk volna. Szelim! – kiabálom ismét, közben megindulok az épület felé. Újabb és újabb név süvít a levegőbe. Kezek dolgoznak a kisebb-nagyobb köveken. Az egyre kimerültebb férfiak próbálják elmozdítani őket.

– Szelim! – megpróbálok felmászni az épület oldalán. Kapaszkodót keresek. Kábelek és hosszabb vasrudak lógnak felém, segítve a biztonságosabb feljutást.

– Naja, vigyázz! – kiabál utánam Záhid.

Nem válaszolok, megállás nélkül próbálom magam felküzdeni a kidőlt falakon.

– Szelim! – csak ezt a nevet hajtogatom megállás nélkül. Egyszer csak végre válasz érkezik.

– Itt vagyok!

Meglátom a kis Szelimet, ahogy a törmelékek között matat.

– Szelim! – egy határozott mozdulattal megragadom, és magamhoz ölelem. Valamiért olyan megkönnyebbülést érzek, amiért megtaláltam. – Aggódtam érted! – a kezem közé fogom napbarnított és piszkos arcát. – Miért nem szóltál, hogy segítsek?

– Van dolgod! – válaszolja könnyes szemekkel. – Az éjjel a szüleimmel álmodtam. Anya fogta a húgomat, és rám mosolygott. Látnom kell, hogy tényleg meghaltak-e.

– A húgod?

– Igen. Anan még csak kétéves. Segítesz megkeresni őket?

– Igen! – elengedem Szelimet, majd folytatjuk a törmelékek pakolását. Egyik nehezebb, mint a másik, de nem adjuk fel.

– Itt vagyok.

Megjelenik Záhid is, és ő is pakolni kezdi a súlyos köveket. Több mint egy órán keresztül csak kutatunk és kutatunk, de semmi. Mire feladnánk, vékony hangot hallunk a kövek alól.

– Anya! – Szelim felvisít, és eszeveszetten dobálni kezdi az akadályt jelentő darabokat. – Anya! – zokogja kétségbeesetten. Mi is minden erőnket beleadva megpróbálunk eljutni Szelim családjához, de a kép, ami fogad, megmarkolja szívemet, és kitép belőle még egy darabot. Úgy fest, mire véget ér a háború, a szívem cafatokban hever majd a harcmezőn. Aprócska kezet látok a súlyos kövek között, pici ujjakat, amik nem mozognak. Szelim megfogja és csókolgatni kezdi, közben egy nevet hajtogat folyamatosan.

– Anan… Anan… Anan… Anan…

Záhid erőt gyűjt, kiegyenesedik, felemel egy nagyobb faldarabot, és oldalra dönti. Szelim behajol a kis lyukba, és kiemeli az aprócska testet.

– Megtaláltalak! – végigsimít a bársonyos kis arcon, majd homlokon csókolja. – Allah vigyázzon az álmodra!

– Szelim! – ismét hallom a vékony női hangot, majd a sötéten tátongó lyukba nézek. Szelim anyukája kinyitja a szemét, és egyenesen rám néz. A romok alatt haldoklott a remény, de feléledt, amikor a kicsi Szelim nem adta fel.

– Anya! – Szelim felzokog, vele együtt én is. Záhid megállás nélkül ás, megpróbálja kiszabadítani a romok közé szorult asszonyt, akit a férje a testével védett a robbanás ideje alatt. Soha nem láttam még ehhez foghatót, és soha nem éltem át azt a csodát, amikor a halál árnyékában életet találtunk. Annyi veszteséggel találkoztam az elmúlt hónapokban – egy pillanatra Ananra pillantok, Szelim kishúgára –, találkoztam most is, hiszen van, akit nem tudtunk megmenteni. De egy élet mégis esélyt kapott. Záhid óvatosan felemeli Szelim anyját, és egy biztonságos helyre fekteti.

– A férjem… – az asszony kétségbeesetten a mélybe néz. Záhid habozás nélkül bemászik, és megnézi a férfit, majd a fejét csóválva rám pillant.

Meghalt.

Egy fiú. Aki nem adta fel. Egy gyermek. Aki hitt abban, hogy a családja él. Egy álom. Ami bár álom maradt, mégis visszakapott valakit, akinek karjában megnyugvást talál.

Ez a mi menedékünk.

A remény, és a szeretet.

{1} Cukros szirupban átitatott búzadara- vagy burgonyakeményítő-alapú tészta. Gyakran adnak hozzá kókuszreszeléket és citromlevet.