Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Caroline Wood-sorozat 1–5., 2019–2021

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

Heaven – A leszármazott, 2021

© R. Kelényi Angelika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Pálkovács-Utassy Dóra

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-82-4

Kamillának

1.

A vonzás törvénye szerint a gondolataink valósággá válnak. Aki sokszor gondol rossz dolgokra, azzal rossz dolgok történnek, és ez persze fordítva is igaz. Pofonegyszerű. Vagyis eszerint elég pozitívan gondolkodnunk, elképzelnünk, hogy megvalósul a kívánságunk, és csodálatos lesz az életünk. Az ember azonban időnként lehetetlen dolgok után vágyódik, ahogy például én is… Elképzeltem, hogy a repülőn ülök, ami azután leszáll a Liszt Ferenc repülőtéren, ott vár rám a szemtelenül jóképű Szabados Ádám, és a brutál nagy terepjárójával szaggatjuk az M7-es autópályát, miközben boldogan mosolygunk össze. Csakhogy Ádám nincs Magyarországon, vagyis hiába erőlködöm, hogy a kívánságom valósággá váljon, senki nem vár a reptéren. Ennyit a vonzás törvényéről, meg arról, hogy mit kívánunk. Persze, nyilvánvaló, hogy nagyban kell gondolkodni, ez a törvény bizonyára nem apró, pillanatnyi kis kérésekre adja meg a választ. Már ha tényleg van benne valami, mert nekem eddig semmi nem úgy sikerült, ahogy elképzeltem, meg ahogy reméltem.

– Caroline! Apáddal csak rád várunk! – rántott vissza a valóságba anyám hangja az ábrándozásból. Kinyitottam a szemem, és kinéztem az emeleti szobám ablakán. Chelsea-ben töltöttem az éjszakát, hogy beszámoljak a családnak a magyar ügyeimről, legalábbis arról, mi a helyzet az örökséggel, amit apám testvére, Andor bácsi hagyott rám. Nagyrészt rám. Apámra csak a házát hagyta, rám azonban egy Balaton-parti panziót, a Vadvirágot. Először nem volt más vágyam, minthogy eladjam, aztán megszerettem, a tulajdonostársammal, a már említett Szabados Ádámmal együtt. Már nem tudom, melyik tetszett meg előbb, a minihotel, vagy a magyar fickó, mindenesetre a kettő együtt járt, és végül úgy döntöttem, kell nekem ez a csomag, nem mondok le egyikről sem. Vagyis pillanatnyilag egy magyar panzió felének a tulajdonosa, és egy magyar férfi barátnője vagyok, aki egyben az üzlettársam is. Kicsit bonyolult ez a viszony, hiszen eleinte eszem ágában sem volt Balatonrakoncán ragadni, ami kalandos és kétségkívül izgalmas előéletemet tekintve érthető, de Ádám mélyen a szívembe fészkelte magát, és úgy éreztem, teljesen őrült lennék, ha elhagynám ezt a különleges férfit, aki minden szempontból különb, mint az eddigi összes pasim együttvéve.

– Caroline! Gyere már! – zengett anyám lentről. Nem szerette megváratni apámat, akivel húsz év különélés után újra szerelembe estek. Apám megbánta bűneit, konkrétan azt, hogy otthagyott bennünket egy fiatalabb nőért, és ránk se bagózott évekig, anyám pedig számomra érthetetlen okokból megbocsátott neki. Én még mindig nem tudtam. Tizenhat éves voltam, amikor lelépett, éppen abban a korban, amikor nagy szükségem lett volna mindkét szülőmre, ő meg kilépett az életünkből. Sokáig vártam, vártam, hogy legalább velem felvegye a kapcsolatot, de nem tette. Új családja lett, majd egy még újabb, és most sem hittem abban, hogy az anyám iránt újra fellobbant nagy szerelme sokáig tarthat. Majd feltűnik egy újabb préda és az én vadász apám ismét lepattan, mint húsz éve, anyám pedig összetörik, mint egy szál ropi.

Felsóhajtottam, és vetettem egy pillantást a kertre, amelyen már látszott, hogy érkezik a tavasz, a fákat halványzöld levélkezdemények pöttyözték, a kerítésnél hóvirágok lógatták fehér fejüket.

– Megyek! – kiáltottam vissza, és kiléptem a szobából. Lesiettem a lépcsőn, besétáltam a nappaliba. Apám a virágos, angol vidéki stílusú puha kanapén terpeszkedett, olyan otthonosan, mintha az a húsz év nem is lett volna, anyám épp kávét töltött neki. Fodros kötényt viselt, és sminket, meg azt a kissé ostoba mosolyt, amit jó régóta nem láttam az arcán. Ezt a mosolyt kizárólag a szerelem festette rá, apám lelépése óta pedig nem volt szerelmes.

– Mi tartott ilyen sokáig? – Egy kis hatásszünet után mélyen a szemembe nézett. – Jól meggondoltad? Az alapján, amit elmondtál, nem túl sikeres…

Tudtam, hogy a panzióra céloz, és mint már többször kifejtette, egyáltalán nem örült a döntésemnek. Igaz, hogy akadnak kezdeti nehézségeink, egyelőre csak nyáron tudtunk telt házat produkálni, akkor is csak azért, mert minden marketingeszközt bevetettem, ami létezik, a megtakarításaim nagy része rá is ment a reklámra, de bíztam benne, hogy az új szezon meghozza a sikert. Végtére is, egy vállalkozás az elején csak veszteséget termel, a mi panziónk pedig idilli, hangulatos és nem utolsó sorban megfizethető a sok többcsillagos wellnesshotel mellett, úgyhogy ha végre felfedezik az utazók, aranybányává válhat. Csak fedeznék már fel… De a szezonig még hátra van két hónap, azalatt majd kitaláljuk, hogyan tudassuk az emberekkel, hogy az északi part legjobb választása a Vadvirág. Ádám még mindig a kávéban gondolkodik, meggyőződése, hogy a különleges helyről hozott különleges kávébabok majd Rakoncára édesgetik az igényesebb utazókat, hiszen így olyasmit kínálunk, amit más nem. Kávé… Ez valami bekattanás nála. Becsípődött az agyába a gondolat, hogy a mi panziónk és az ő kocsmakávézója meg az egyedi kávéja felpörgeti a vendégek számát. Persze, fontos a jó kávé, én aztán tudom, de nem ezért megyek egy hotelba, hanem minden másért. Ráhagytam, nem vitáztam vele a rögeszméjéről, inkább arra fordítottam az elmúlt hónapokat, hogy olyan szerethető, vidékies, mégis elegáns és stílusos hellyé varázsoljam a Vadvirágot, amilyet Andor bácsikám és a felesége megálmodott. Látszott az eredeti berendezésen, milyennek képzelték, én pedig finomítottam rajta kiegészítőkkel, néhány passzoló színnel, virágokkal, abroszokkal, egy-két csinos, mutatós bútordarabbal. A lobbi elragadó, kényelmes, akár egy udvarház szalonja, ahol szívesen olvasgat, kávézgat, beszélget az ember, de a szívemhez a konyha áll a legközelebb, amit teljes egészében én alakítottam ki Lui, a séf segítségével. És berendeztem magamnak a sarokszobát, ahonnan fantasztikus kilátás nyílik a Balatonra.

– Jól meggondoltam, igen. Szeretem a Vadvirágot.

– Vagy inkább a Szabados kölyköt – szólt közbe apám, és csóválni kezdte a fejét.

– Már nem kölyök – mondtam nyomatékkal, hogy apám is észrevegye, nincs joga beleszólni az életembe.

– Egy férfi miatt itt hagynád az otthonodat, a családodat, a munkádat, a barátaidat? Ennyire nem ragaszkodhatsz egy ilyen rövidke kalandhoz… – vette le anyám a fodros köténykéjét, amelytől valószínűleg kiváló háziasszonynak érezte magát.

– Kilenc hónapja együtt vagyunk. Más ezalatt kihord egy gyereket. Másrészt én legalább nem adom fel az egyéniségem egy férfiért – húztam el a szám, belekortyoltam a kávémba, aztán hirtelen elszégyelltem magam. Hogy jövök én ahhoz, hogy ítélkezzek anyám felett? Szereti apámat, akármilyen is, és nekem semmi jogom ezt kifogásolni.

– Hogy mondod?

– Semmi – ráztam a fejem, és reméltem, nem forszírozza tovább a témát. Szerencsére megcsörrent a telefon, mire anyám felugrott és fiatalos lendülettel rávetette magát, majd kiment a konyhába beszélni.

Apám engem nézett. Én „mi van?” pillantást vetettem rá, erre ő kinyitotta a száját, aztán becsukta, majd megrázta a fejét.

– Itt maradok, Caroline, akár tetszik neked, akár nem.

– De meddig? – mordultam rá.

– Örökre – hajolt felém, aztán széttárta a karját. – Tudom, hogy hibáztam.

– Hibáztál? Apu! Ez sokkal több volt, mint hiba. Ez…, ez… – Nem találtam a szavakat. Szerettem volna aljas, gyáva, gerinctelen embernek nevezni, de képtelen voltam.

– Nem hagylak el többé benneteket – rázta a fejét. Éreztem, hogy meg akar győzni, de én már nem hittem neki. Húsz év minden bizalmat kiölt belőlem.

A választól anyám mentett meg, aki ragyogó arccal tért vissza a nappaliba.

– El sem hinnétek ki hívott. Lady Penelope Whitney.

– Adelide Whitney anyja? – meredtem rá.

– Ő bizony! És téged akar – mutatott rám drámai mozdulattal, mintha valamiféle kiválasztott lennék.

– Engem? Mit akar tőlem?

– Azt nem mondta. Holnapra meghívott a kastélyába, ami…

– Ami Southworldben van – fejeztem be a mondatot. Eleget láttam azt a kastélyt az egyetemi éveim alatt. Adelide valamiért ragaszkodott hozzám, és én is élveztem a kifinomultnak vélt társaságát, azt hittem, egyenrangúak vagyunk, ha barátkozom vele. Persze, hamar rájöttem, közel sem érzi, hogy egy szinten lennénk, viszont jól jöttek neki az irodalomjegyzeteim, és élvezte, amint egy magamfajta egyszerű senki előtt villoghat az arisztokrata családjával, úgy, hogy közben nem sértődöm meg az enyhén leereszkedő viselkedésétől.

– Igen. Azt mondtam, hogy örömmel elfogadod a meghívást.

– Mi? Holnap indulok vissza Magyarországra.

– Tetesd át a jegyed! – vonta meg a vállát anyám. – Egy ilyen meghívást nem lehet elutasítani.

– Dehogynem! – vágtam rá. – És meg is teszem – álltam fel.

– Nem, nem teszed. Nagy megtiszteltetés, hogy Lady Penelope rád gondolt, amikor bajba került.

– Milyen bajba? És miért engem vegzál vele?

– Azt mondta, hogy diszkrét nyomozó kell neki, és mivel te a család barátja vagy, az újságírói munkád ellenére megbízik benned.

– Micsoda? Nem vagyok a család barátja. Miről beszél? És nyomozó sem vagyok.

– Az mindegy. De jó pár ügyet kinyomoztál a CBM magazinnak. Lady Penelope azt mondta, olvassa a lapot, és lenyűgözte, milyen veszélyes és izgalmas nyomozásokat folytattál, csak hogy írhass belőle cikket. Úgyhogy holnap szépen elmész Southworldbe, és beszélsz Lady Penelopéval. Nem sértheted meg. Ő ugyanis most szívességet kér, és a szívességet viszonozni szokták. Érted? Egy nap talán tényleg a barátjának tekint majd bennünket, esetleg engem is meghív a kastélyába apáddal együtt.

Döbbenten néztem anyámra. Nem is sejtettem, hogy ennyire sznob. Eddig úgy tűnt, nem izgatja a rang és a vagyon, habár az igaz, hogy akárkit bemutattam neki, rögtön az anyagi helyzetére és a munkájára volt kíváncsi. Akkor arra gondoltam, talán engem véd, nehogy kihasználjanak, de most úgy tűnt, számára a társadalmi státusz a fontos, holott egyetlen arisztokrata sincs a családunkba. Még gazdag közember sem. Igazán kedvesen viszonyult Duvalhoz is, a francia főnökömhöz, aki majdnem több lett, mint a főnököm, de kiderült, hogy nős, így lapátra tettem, mielőtt történt volna közöttünk bármi is. Duval kőgazdag, a párizsi elit tagja… Talán anyám ezért beszélt róla mindig annyira szívélyesen… Már ha szóba került.

Nagyot sóhajtottam. Legfeljebb azért kellett volna visszasietnem Balatonrakoncára, hogy ne hagyjam túl hosszú ideig az alkalmazottakra a Vadvirágot, habár a forgalom így kora tavasszal majdnem a nullával egyenlő, azzal a néhány betévedő turistával elbajlódik Andi és Lui, na meg a személyzet többi tagja. Őket nagyjából a saját pénzünkből fizetjük uborkaszezonban is, így nem szükséges, hogy én is ott legyek. Ádám biztos már elmerült Indonézia különleges kávéiban, bár a mániája az őrületbe kerget, úgy döntöttem, nem piszkálom ezzel folyton, legalábbis amíg a panzió költségvetése nem látja kárát. Három napja beszéltünk utoljára, akkor azt mondta, egy hét múlva indul haza, és olyan cuccot hoz, hogy leteszem a hajam. Nos… Nincs az a kávé, bármennyire is szeretem, amitől én leteszem a hajam, Ádám ölelése viszont iszonyúan hiányzik, de nem akartam elvenni a kedvét, ezért lelkesen kijelentettem, hogy feszülten, kezemet tördelve várom az exkluzív, semmihez sem hasonlítható, orgazmikus meglepetést.

– Jó. Holnap reggel elmegyek. De viszem a kocsidat – pillantottam apámra, aki egy pillanatra ismét eltátotta a száját, majd becsukta, én meg majdnem felnevettem, mert úgy tátogott, mint hal a szatyorban.

– Vigyed… – nyögte ki nagy nehezen, aztán elmosolyodott. – Vehetnél már egy kocsit.

– Minek? Londonban nem kell, Magyarországig nem megyek kocsival, ott meg van.

– Nem is mondtad, hogy vettél kocsit – ült le végre anyám.

– Nem érte meg bérelni, vidéken meg jó, ha van az embernek autója. Nem túl sűrű a tömegközlekedés. Szóval, akkor én most el is viszem a kocsidat, mert haza kell mennem, meg a szerkesztőségbe is benézek, már nem jövök vissza. Úgyhogy legalább két napig ne számíts a Mercidre! – fordultam apámhoz, akinek felszaladt a szemöldöke a haja tövéig. Megcsóválta a fejét, de aztán lemondóan bólintott.

– Csak vigyázz rá!

Apám férfiasan méretes kocsijával leparkoltam a CBM-től néhány sarokra, aztán megpakolva néhány ajándékkal visszagyalogoltam a szerkesztőséghez. Engem is utolért a turisták szuvenírvásárlási láza, Lizzynek és miss J.-nek szép, magyaros mintákkal díszített kerámiát hoztam, na meg egy-egy üveg édes tokaji aszút, a szerkesztőség többi tagjának pedig csokoládét, habár tudtam, hogy egy-két kollegina cukorstopot vezetett be, de nem volt jobb ötletem. Csak remélhettem, hogy Duval nem tartózkodik az irodában, egyáltalán nem hiányzott a vele való találkozás, habár nem váltunk el csúnyán. Úgy tűnt, könnyedén elengedett, megértette, hogy egy új szakaszba lépett az életem. És ezt az új szakaszt én választottam, nemcsak azért, mert beleszerettem valaki másba, hanem mert kiszerettem belőle. De hogy is szerethetnék valakit, aki folyton életveszélyes helyzetekbe küld, akit jobban érdekel a milliós kattintás, mint a biztonságom?

Amint beléptem, felbolydult az egyébként nagyon is fegyelmezett szerkesztőség, Lizzy a nyakamba borult, habár vele folyamatosan tartottam a kapcsolatot, Edith elvette tőlem a csomagokat, mindenki izgatottan érdeklődött a hogylétemről, én pedig nevetve meséltem, és rájöttem, rettenetesen hiányzott ez a női csapat, a légkör, az idetartozás érzése.

– Mi ez a kiabálás? – harsant egy hang, mire szétvált körülöttem a kolléganők gyűrűje, én pedig máris szemben álltam miss Jeanett-tel, a főszerkesztőnkkel, akinek lényegében mindent köszönhetek. Na jó, nem mindent, de azt, hogy újságíró lehetek, azt mindenképp. – Miss Wood! Maga megérkezik, és megáll munka. Nem hozzám kellett volna jönnie először? – förmedt rám a maga utánozhatatlanul elegáns, ugyanakkor ijesztő stílusában. Én azonban már nem féltem tőle. Elmosolyodtam, mire az ő szája is megrándult, aztán intett, én pedig követtem az üvegirodába. Tudtam, nem örülhet nekem nyilvánosan, mert azzal lerombolná az imidzsét. Az évek során rájöttem, szereti, ha félnek tőle, és nem bánja, ha banyaként gondolnak rá, számára az volt a lényeg, hogy rend legyen, és ebből soha nem engedett. De azt is tudtam, hogy igazságos, és aki bizonyít, azt megbecsüli.

– Örülök, hogy látom, miss Jeanett – ültem le mosolyogva az íróasztalával szemben álló székre, miután hellyel kínált. – Hoztam egy kis ajándékot, ha megengedi – nyújtottam át a szépen becsomagolt dobozt. A tekintete egy pillanatra ellágyult, átvette a dobozt, és letette az asztalára. Nem nyitotta ki.

– Ez igazán kedves magától – morogta az orra alatt, aztán megigazította divatos szemüvegét. – És mi járatban itt? Mióta Monsieur Duvalnak dolgozik, szinte nem is láttam.

– Éppen ezért… – kezdtem. – Nem jöhetnék vissza önhöz? Nem dolgozhatnék távmunkában… persze az ön keze alatt?

– Mi baja Monsieur Duvallal? – meredt rám. – A cikkei sikere alapján úgy véltem, hogy megkapta, amit várt.

– Nagyon veszélyes…, és Monsieur Duval nem kegyelmez. Minden cikkemért az életemmel fizethettem volna.

– Duval kifejezetten magát kérte, és persze miss Maint, akit ugye, ő maga hozott vissza, nekem nincs szükségem rá.

– Én szívesen írnám távolból a szerelmes rovat cikkeit, de nem szeretnék több életveszélyes nyomozásban részt venni. Tudja, örököltem egy panziót…

– Panzió! Hah… – csóválta meg a fejét a főszerkesztő. – Két éve a küszöbömet rágta, hogy újságíró lehessen. Megadtam a lehetőséget, majd Duval nemzetközi sikereket ért el magával, és most minderről lemondana, mert örökölt egy kis panziót valahol az isten háta mögött? Tudja egyáltalán, mit akar? Nem fiatal már…

– Azért olyan öreg sem vagyok – biggyesztettem le a szám. – És igen, tudom, nem is akarom abbahagyni az újságírást, de ha látná azt a panziót…

– Nem fogom látni – húzta el a száját J. – Nem szoktam kis keleti országok poros falvainak a helyi vendéglátását igénybe venni. Magának is ezt javaslom. Térjen vissza a civilizációba!

Lehajtottam a fejem. Úgy reménykedtem, hogy egy fenékkel két lovat is megülhetek, vezethetem a panziót, és újságíróként is tevékenykedhetnék… De ez a reményem kezdett szertefoszlani.

– Ne vágjon már ilyen képet! – mordult rám. – Ez nem szeretetszolgálat, nem adhatok státuszt valakinek, aki az élete felét egy kis balkáni országban éli.

– A Balkán az egy másik irány… – motyogtam.

– Sarkítottam. Mindenesetre messze van, túl messze ahhoz, hogy onnan dolgozzon. De… ha jó anyagot küld, külsős cikkíróként foglalkoztathatom, rovatot azonban nem vezethet egy másik országból. Ezt megértheti.

– Köszönöm – virult fel az arcom. Arra nem is számítottam, hogy visszakapom a rovatom. Nekem már az is bőven megfelelt, hogy küldhetem a cikkeimet. Nem is a pénz motivált – bár a panzió anyagi szempontból épp a béka segge alatt volt –, hanem az, hogy ne szakadjak el teljesen a CBM-től. Képtelen voltam elszakadni. Nekem a magazin volt a biztonsági hálóm. És kellett az a háló, mert még nem éreztem magam otthon Magyarországon. Nem tudtam, mihez kezdek, ha esetleg teljesen becsődöl a vállalkozásom. Ha szakítunk Ádámmal…

Ez a gondolat egy pillanatra megakasztott. Hogy juthatott ilyesmi az eszembe? Miért szakítanánk? Semmi nézeteltérés nincs közöttünk, valahogy mégis megijedtem, hogy egyszer majd elválhatunk, mintha nem érezném igazán biztosnak a kapcsolatunkat…, talán mert nem fejlődik. Tudtam, hogy számomra a fejlődés a lánykérés lenne így kilenc hónappal az első csókunk után, még akkor is, ha igazából nem vágyom a házasságra és semmiféle papíralapú kötelékre, a gesztus viszont jólesne, az a jelzés, hogy mindennél és mindenkinél jobban szeretik az embert… Persze a férfiak ezt általában másképp gondolják, és Ádám egyébként is imádja a szabadságát. Fel sem merült benne, hogy magával vigyen Indonéziába kávét keresni, pedig én szívesen mentem volna, még akkor is, ha valójában nem látom értelmét ennek az egésznek. A forgalom nem ettől nő, ide reklám kell, meg reklám és reklám… De hát ő egyedül akart menni Indonéziába, egyedül akarta megélni a kalandot, mert ez az ő mániája, az ő saját vágya, és ezt valamiért nem akarta megosztani velem. A végeredményt persze igen, de az utazásból szépen kihagyott. Ő nem az a fajta férfi, aki mindent együtt akar csinálni a párjával. Van magánszférája, és abba nem enged be senkit, még engem se. Mondogatta is korábban, hogy neki időnként el kell mennie, ki kell szakadnia a megszokottból ahhoz, hogy értékelni tudja azt, amit otthon hagy. Jelen esetben engem. Ez persze az utazás előtt nem így jött le. Nem bulizni indult, hanem üzletelni, és valakinek itthon kellett maradnia vezetni a panziót. De mindketten tisztában voltunk vele, hogy erre nem volt különösebben nagy szükség. Magyarázatnak azonban mégis kellemesebb, mintha azt mondta volna, hogy bocs, szivi, nem akarok veled menni, nincs szükségem egy plusz hátizsákra. Vagy utánfutóra. Vagy ha már J. sarkított, sarkítok én is: koloncra.

Megbeszéltem a lányokkal, hogy este a Levanderben találkozunk, abban a kis lila kávézóban, ami közel esik a szerkesztőséghez, aztán hazamentem, hogy összekészítsek valami elegánsabb ruhát, ha már egy lady meghívását élvezhetem másnap. Ötkor úton voltam a kávézóba, hogy csapjak egy görbe estét a kolléganőimmel. Sejtettem, nagy beszámolót várnak, és én minden tőlem telhetőt megtettem, hogy kielégítsem a kíváncsiságukat, lelkesen meséltem a panzióról, a Balatonról, a helyi emberekről, az őrült kalandjaimról, és vártam a kitörő nevetést, a lelkesedést, de azon túl, hogy mindannyian meghívatták magukat, csak csodálkozó szempárokkal nézhettem szembe, amiért képes vagyok élvezni a nihilt. Ami számukra légüres tér, a semmi, nekem a világot jelentette. Nem értették, hogyan szerethetek egy kis magyar falut, ahol az egyetlen vonzó tényező a kivételesen férfias magyar pasi, Szabados Ádám. Pontosan ugyanazt éreztették velem, amit anyám is: mindent eldobok, a nagyon vidéki idillért és egy férfiért… Mindent, amiért évekig hajtottam, és úgy tűnt, azt hiszik, bele fogok fásulni a nagyvárosi pörgés hiányába. A kegyelemdöfést épp Lizzytől kaptam, aki jóindulatúan megjegyezte:

– Az egyszerű élet is lehet csodálatos. Nem kell kiöltözni, nem kell tűsarkúban járni. Én megértem.

„Tehát igénytelen lettem?” – pillantottam magamon végig gyorsan, majd megállapítottam, hogy a bakancsom valóban nem egy Manolo Blahnik, de praktikus, és a sárban, ebben a taknyos kora tavaszi időben éppen megfelelő. Aztán eszembe jutott, hogy Londonban nincs sár, legalábbis arrafelé nincs, amerre én járok, mégis bakancsot húztam, mert megszoktam télen Rakoncán, hogy kényelmes és nem fázik benne a lábam. „Szóval igénytelen lettem…”

Hirtelen úgy éreztem, hogy távolról jönnek a hangok, mintha víz alá merültem volna, messziről hallottam a barátnőm nevetését, Julia fecsegését, aztán azon vettem észre magam, hogy nem érdekel. Nem érdekel, miről beszélnek, nem is értem, gőzöm sincs kiket emlegetnek, és egyáltalán nem izgatnak a munkahelyi pletykák sem. Eltűnődtem, mióta nem vagyok része az életüknek. És ehhez semmi köze Rakoncának, hiszen már jóval korábban eltávolodtunk egymástól. Talán azóta, amióta Duval megvette a CBM-et, engem kipécézett magának, és nyomozással bízott meg, amit persze akkor egy cseppet sem bántam, hiszen jelentős előrelépés volt, habár akadtak kétségeim a saját képességeimet illetően. Duval elszakított a többiektől, attól fogva, hogy neki dolgoztam, teljesen külön kezeltek a szerkesztőségnél, senki nem adott utasítást, senki nem kért számon, kizárólag a francia seggfejnek tartoztam elszámolással.

Ő viszont alaposan elszámoltatott, átvert és kicsit meggyötörte a szívem, amikor kiderült, hogy nős, sőt még egy lánya is van, csak erről elfelejtett tájékoztatni. Igen. Nagyjából akkor változott meg minden. Most már a fene se tudja, hogy ez volt-e a jó irány.

Fáradtságra hivatkoztam, és otthagytam a lányokat, pedig még kilenc sem múlt. Ennyit a görbe estéről, meg arról, hogy milyen hatalmas dumálást csapunk majd. Ha az ember kiesik egy kosárból, akkor elég nehéz oda visszamásznia. Pont így jártam, kiestem egy időre, és amikor visszamásztam volna, már úgy éreztem, nincs helyem ott. Mindegy, a barátságok nem ezen múlnak, gondolom, Lizzy akkor is Lizzy marad, csak kollégaként már nem vagyunk egy hullámhosszon. Kicsit szomorúan állapítottam meg, hogy az öröknek tűnő kapcsolatokat milyen könnyedén cincálja szét a távolság. Volt benne tapasztalatom korábbról, úgyhogy bólogattam magamban, mint az öregek, akikből repkednek az életbölcsességek, ha kell, ha nem.

Ahogy hazaértem, megpróbáltam felhívni Ádámot, aki bizonyára éppen valami kivételes kávét kortyolgatott, miközben egy pálmafa árnyékában hűsölt a beachen, de nem vette fel a telefont, ami azért elkeserített, főleg ez után a lehangoló este után. Az sem segített, hogy másnap meglátogathatom Lady Penelopét, aki mindig úgy viselkedett velem, mintha egy darab szar lennék, amiért nem születtem ezüstkanállal a számban. Vagy ki tudja, miért? Az is lehet, hogy csak simán nem szimpatizált velem. Azt sem tudom, miért barátkoztam össze az egyetemen a taszítóan harsány, ellenben szerfelett divatos lányával, hiszen mindig is tartottam tőle, és valamiért sosem tudtam nemet mondani neki. Ezért utáltam is. Pedig elég lett volna magamat utálni a gyengeségemért. Meglehetősen pocsék hangulatban dőltem be az ágyba, és még a Netflix sem vidított fel, mert amilyen hülye vagyok, véletlenül pont egy jó depressziós filmre kattintottam, aztán meg nem bírtam kikapcsolni, mert éppen passzolt a sötét gondolataimhoz. Hát, minden összejött, az fix.

2.

Kimerülten és ingerültem vágtam neki másnap délután az útnak. Előtte bepakoltam a bőröndömet, és betettem a kocsi csomagtartójába, hogy akár azonnal a reptérre mehessek, amint visszaszállítottam apám Mercijét. „Miért kell nekem olyan emberekkel találkoznom, akiket ki nem állhatok? Miért kell mosolyognom azokra, akik nem csupán sugározzák, de öntik, zúdítják rám a negatív energiát? Miért nem voltam képes nemet mondani?”

Egész életemben hittem abban, hogy az emberek egyenlőnek születnek, akkor is, ha egy palotában, és akkor is, ha egy kalyibában látják meg a napvilágot, ezért egyenlő jogok, tisztelet és bánásmód illeti meg őket. Vagyis mindenki egyenlő, és a születése jogán sem lehet egyenlőbb másoknál. Erre mit csinálok? Minden rossz érzésem ellenére elfogadom a lady meghívását, csak azért, mert befolyásos és gazdag, anyám pedig remegve ácsingózik a barátságára. És félek tőle. Félek, hogy belegázol az önbecsülésembe, csak azért, mert a középosztályhoz tartozom, és egyetlen lekezelő pillantásától kevésnek, alulöltözöttnek, túlöltözöttnek, igénytelennek vagy épp csak másod-harmadrendű polgárnak érzem magam. Ehhez még a lady sem kell, elég a lányával összefutnom, Adelide egészen pontosan ezt az attitűdöt tette a magáévá, így született, arra nevelték, hogy jobb másoknál, akár igaz, akár nem. Southworldbe érve egyenesen a tengerpartra hajtottam, hogy mielőtt odaállok a gonosz Lady elé, kiszellőztessem a fejem. Megpróbáltam felhívni Ádámot, de ki volt kapcsolva a mobilja, és ez egyre jobban idegesített. Egyrészt, hogy képzeli, hogy már negyedik napja nem keres, másrészt mi a francot csinál? Lehet, hogy találkozott egy aprócska indonéz virágszállal, és… Megráztam a fejem. Hülyeség féltékenykedni. Ha találkozott az aprócska indonéz virágszállal, és beütött nála a szerelmi krach, akkor úgysem tehetek semmit. Egyébként pedig nem hittem, hogy indonéz virágszálakkal tölti az időt, csak hergeltem magam, mert nem értettem, miért tűnt el. A dühömbe némi aggodalom is vegyült, végtére az elmúlt kilenc hónapban alig voltunk külön, ilyesmi csak akkor történt, amikor hazautaztam dolgozni, és az sem tartott tovább egy-egy hétnél. De akkor is beszéltünk minden egyes nap.

Három óra körül értem Southworldbe. Tudtam, hogy ebéd előtt nem érdemes betoppannom a Whitney-kastélyba, mert a lady délelőttönként roppant elfoglalt. Legalábbis korábban így volt, a birtok ügyein dolgozott, bezárkózott a dolgozószobájába, és a színét sem láttuk, úgyhogy megálltam a parton, és kiszálltam a kocsiból, hogy magamba szívjam a városka friss, tengeri levegőjét, barátságos atmoszféráját, amit a viktoriánus fehér és téglaborítású házak, a majdnem kétszáz méter hosszú móló, előtte az apró, színesre festett nyaralókunyhók árasztottak. Gyönyörű, töltődésre, pihenésre kitalált táj ez – gondoltam, és néhány napra szívesen beköltöztem volna az egyik viktoriánus épület emeleti szobájába, kilátással a végtelen vízre, ha nem rontaná a levegőt a környéken Lady Penelope Whitney és a leánya. Felsóhajtottam, majd visszaültem apám batár nagy Mercijébe, ami legalább nem adhat okot az arisztokrata banyának a méltatlankodásra. Persze, nem Rolls, de nem is egy szakadt használt Mini, amit Rakoncán használok. Ahogy a magyar életemre gondoltam, melegség áradt szét a mellkasomban. Ott aztán nem kell megfelelnem senkinek. Sem Margitka, sem Andi, sem Lui, a séf nem várja tőlem, hogy frissen fodrászolt hajjal és gyöngysorral a nyakamban üljek le velük teázni. Mennyivel egyszerűbb ott élni! Mennyivel természetesebb és valóságosabb…

„És persze unalmasabb, egyhangúbb…” – zajongott a fejemben anyám és Lizzy, szerintük ugyanis Magyarország, de főleg egy magyar falu civilizációs értelemben nagyjából Timbuktuval egyenértékű. Hát, nem sok időt töltöttek magyar földön, az biztos, Lizzy konkrétan semennyit, anyám meg zsigerből utált mindent, amihez apám rokonságának bármi köze volt. Megráztam magam, és elindultam. Hirtelen nevetségesnek éreztem a félelmemet, hiszen eltelt vagy tizenöt év, hogy a Whitney-kastélyban vendégeskedtem, azóta felnőttem, megváltoztam, kifejlődött végre az önbecsülésem, és van mire büszkének lennem. Már nem vagyok az a kishitű, önbizalomhiányos kislány, aki akkor voltam. Már nem lehet egy pillantással összetörni, egy fitymáló arckifejezéssel pirulásra késztetni. Ha nem tetszik a rendszer, egyszerűen felállok, és otthagyom, főjön a levében a büdös banya!

Úgy érkeztem a kastélyhoz, mint a nyuszika a medvéhez, amikor a fűnyíróját akarta kölcsönkérni, aztán egész úton hergelte magát, hogy úgysem kapja meg, és végül el sem kérte, csak lecseszte a medvét, az meg nem értette, mi baja a nyuszikának. Lefékeztem az épület előtti kavicsos téren, ami konkrétan parkolásra szolgált, mégsem nevezhetem parkolónak, hiszen a Jakab és Erzsébet korabeli elemeket felvonultató, vakolatlan, suffolki fehér téglából épült palotához cseppet sem illett ez a meghatározás. Felnéztem a hatalmas, osztott ablakokra, és rájöttem, ez a kastély sokkal kisebb, mint ahogy emlékeztem rá. Na, nem gondoltam, hogy Downton Abbey méretű, és azt sem, hogy Lady Grantham személyzete vonul elém, de az meglepett, hogy teremtett lelket sem láttam a ház körül. Bezártam a kocsit, aztán felsétáltam a hófehér lépcsőn, amely a bejárathoz vezetett, aztán megkopogtattam a bronz kopogtatót. Eltelt vagy öt perc, mire nyikorogva kinyílt a kapu, és egy koros, ősz hajú férfi állt előttem.

– Igen? – nézett rám a legkisebb érdeklődés nélkül. Olyan volt az arca, mint egy aszalt szilva.

– Lady Penelope meghívására érkeztem. A nevem Caroline Wood – mutatkoztam be.

– Lady Whitney várja, miss Wood – lépett hátra, hogy beléphessek az előcsarnokba. Az arckifejezése a nevem hallatán sem változott, ráncai függőlegesen szabdalták az ábrázatát. – Azonnal szólok Lady Whitney-nek.

Megálltam az előcsarnokban, és körülnéztem. Ez a helyiség is kisebbnek látszott, mint ahogy emlékeztem rá, habár így is impozáns látványt nyújtott. Most is lenyűgözött a kristálycsillár, amely a mennyezetről lógott, régen csodáltam, ahogy a csepp alakú kristályok ezerfelé szórják a fényt, és elhatároztam, ha egyszer kastélyom lesz, pontosan ugyanilyen csillárt teszek majd az előcsarnokomba. Meg a szalonba, és mind a húsz szobámba. Egyelőre még nincs kastélyom, csak egy panzióm, oda pedig egy ennél jóval kisebb lámpa illik, elég sznob dolog lenne egy ekkora függőt felakasztani a plafonra, pláne hogy stílusában teljesen elütne a berendezéstől. Mint egy fejjel lefelé lógatott karácsonyfa.

– Látom, a csillár még mindig lenyűgözi. Sosem értettem, miért bámulja folyton olyan dermedten, mintha megbabonázta volna – hallottam meg Lady Penelope dohányzástól reszelős mély hangját.

– Lady Whitney! – szakítottam el a tekintetem a csillártól, és a hang irányába fordultam. Lady Penelope egy díszes botra támaszkodott, haja teljesen ősz volt, rövid, de elegáns frizurát viselt, az öltözéke idomult terjedelmes alakjához, vastag nyakán az elmaradhatatlan gyöngysor feszült, két oszlopszerű lábán a barna bőrcipő bevágott a húsába. Az arca is meghízott, ami nem segített eltüntetni a ráncait, csupán a tokáját növelte meg. Csak szúrós szürke szeme volt a régi, most is úgy pásztázott a tekintetével, mint egy röntgengép. – Anyám jelezte, hogy problémája akadt.

Az asszony vonásai megfeszültek, szűk szemét még szűkebbre húzta. Idegesnek látszott.

– Az nem kifejezés. Jöjjön! – intett, majd megfordult, és a szalon felé indult. Olyan lassan és óvatosan haladt, mintha tojásokon járna. A háta is meggörbült, azon tűnődtem, vajon az ízületei mentek tönkre, vagy valami betegség nyomorítja.

– Kibicsaklott a bokám. Még jó, hogy nem tört el – adta meg a választ ki nem mondott kérdésemre. – Ez is az aljas szemetek miatt van – közölte, majd belehuppant egy hatalmas, borvörös bársony fotelba, aztán intett a botjával, hogy üljek le vele szemben.

Belesüppedtem a másik fotelba, keresztbe tettem a lábam, mire a lady rosszallóan elhúzta a száját. Gyorsan illedelmesebb pozitúrát vettem fel, de aztán eszembe jutott, hogy ott egye meg a fene, nem hódolok be már az első percben, úgyhogy ismét keresztbe csaptam a lábam, majd alaposan a szűk szürke szemébe néztem. Na, ezt kapd ki! Meglepetésemre Lady Penelope szája szarkában mosolyszerű ránc jelent meg, aztán újra elkomorodott.

– Valaki elrabolta a macskámat… – közölte síri hangon, majd váratlanul felkiáltott: – Clarence!

Nyílt az ajtó, és belépett az aszaltszilvaarcú férfi.

– Igen, Lady Whitney…

– Hozzon kérem teát, majd engedje be George-ot és Elisabethet!

A komornyikszerű bólintott, és eltűnt, a lady pedig felém fordult.

– Nos, eltűnt a macskám, William, és a rendőrség nem foglalkozik az üggyel. Pedig végtelenül drága jószág, több ezer fontért vásároltam. Díjnyertes szülőktől származik, eddig minden versenyt megnyertünk. Két napja valaki elrabolta. El sem tudja képzelni, mit élek át…

Megráztam a fejem. És kezdtem rettenetesen szürreálisnak érezni a helyzetemet. Ahelyett, hogy a budapesti gépen lennék, szemben ülök egy nővel, akit soha nem kedveltem, és egy nevetséges történetet hallgatok arról, hogy valaki ellopta a díjnyertes macskáját, aki lehet, hogy simán meglépett, mert nem bírta elviselni a boszorkányt.

Ekkor nyílt az ajtó, és besétált rajta két döbbenetes állat, mögöttük a Clarence nevezetű férfi, aki zsúrkocsin tolta be a kért teát és az aprósüteményeket.

– George! Elisabeth! – hívta a macskákat a lady, én pedig meredten bámultam őket. Két teljesen kopasz, irgalmatlanul ronda, patkányszerű lény tartott felénk.

– Még nem látott ilyen csodát, igaz? – mosolyodott el az asszony. Szinte ellágyult az arca, ahogy a két macskára nézett.

– Milyen…

– Szfinx. Vagy kanadai szőrtelen macskák. Elképesztően drágák – hajolt le a lábához, amikor a két jószág odaért hozzá. Megsimogatta őket, engem meg kirázott a hideg. El sem tudtam képzelni, hogy hozzáérjek a csupasz bőrükhöz. Mintha leforráztak volna két házimacskát, engem taszított még a látványuk is. Félelmetesek, horrorisztikusak, szinte misztikusan rondák voltak. – Gyertek csak, édeskéim! – gügyögte, mire a macskák a fotel karfájára ugrottak, majd a lady két oldalán letelepedtek… Valóban, mint két szfinx. Ámulva néztem a bizarr képet, ahogy Lady Whitney trónol a hatalmas foteljában, mellette pedig szinte szoborrá merevedve őrzik őt a kopasz macskák. Szívem szerint előkaptam volna a mobilomat, hogy fotókat készítsek, de tudtam, így is beleég a retinámba ez az élő szoborcsoport.

– Nos? – vonta fel a szemöldökét a hölgy, és kérdőn nézett rám.

– Nos? – kérdeztem vissza, még mindig letaglózva bámulva rájuk.

– Nos, mi a véleménye?

– Nem találok szavakat… – nyögtem, és valójában nem értettem, mi érdekli a ladyt. Mondjam, hogy nahát, milyen gyönyörű állatok, vagy hogy milyen okosak, ahogy ott őrzik őt a fotel karfáján elheverve, vagy mit vár tőlem?

– Pedig jó lenne, ha kitalálná, hogyan kapjuk el a rablót. Rettegek, hogy a következő áldozat Elisabeth vagy George lesz.

– Én nem vagyok nyomozó, Lady Whitney – csóváltam a fejem. – Nem is értem, miért engem keresett meg ezzel a bűnténnyel.

Lady Penelope összeszorította a száját, és előretolta az állát.

– Mert nem szivároghat ki, hogy a macskám eltűnt. Azonnal kihasználnák az így nyert előnyt az irigyeim.

– Értem… – nyögtem. – De mit tehetek én?

Az asszony megvonta a vállát.

– Én mondjam meg? Azt hittem, maga híres oknyomozó riporter. Egy ilyen kisvárosi ügy nem fog ki magán.

– De ezt nem lehet egy nap alatt kideríteni… Mit vár tőlem pontosan?

– Legyen nyomozó! Tegyen fel kérdéseket!

– És kinek tegyek fel kérdéseket? – kanyarodtam vissza jövetelem eredeti okához.

– Nekem. És Clarence-nek, persze, aztán Adelide-nak, és jön a faluból a vacsorához segítségnek Anne és Mary, ők a takarítók, úgyhogy bizonyára tudnak valamit. Szerintem az egyik lopta el szegény Williamet, aztán elkótyavetyélte valahol. Sőt! – emelte fel az ujját. – Lehetséges, hogy valaki megbízta a lopással.

– És melyik hölgyre gyanakszik inkább? – tettem fel az első nyomozói kérdést, és próbáltam magam Poirot helyébe képzelni.

– Maryre. Sötétszürke az aurája.

– Pardon? – csúszott fel a szemöldököm a homlokom közepére.

– Még sosem hallott az auráról? Én látom mindenki auráját. A magáé piros. Némi türkizzel keverve. Nyughatatlan, ideges, minden lében kanál.

– Hát, köszönöm… – sóhajtottam.

– De kreatív is, így hasznos. Bizonyos szempontból.

– Értem – csóváltam meg a fejem. – Akkor talán térjünk vissza Maryre!

– Igen. Szürke az aurája. Az ilyenek gonosz lelkek, közel állnak a sötét oldalhoz, titkolóznak… Mary bizonyosan titkol valamit.

– És ezt az aurájából állapította meg. Amit én nem látok… Csak ön.

– És még sok ezer érzékeny ember, aki fogékony a spiritualitásra. Ne becsülje le a természetfelettit, nem minden az, aminek látszik! Ehhez persze elmélyült gondolkodás, szellemi nyitottság szükséges. – A tekintetéből kiolvastam, úgy hiszi, én egyiknek sem vagyok a birtokában.

– Értem – ismételtem magamat meggyőződés nélkül, és közben a szoborrá merevedett macskákat bámultam. Az egyik megmozdult, és Lady Whitney ölébe telepedett, majd engem kezdett fixírozni. Hirtelen a gótikus katedrálisok homlokzatán ülő rémséges vízköpők jutottak eszembe róla. Megborzongtam.

– Dehogy érti. Maga egyszerű és fiatal lélek. Van még mit tanulnia – legyintett a lady.

– Talán térjünk vissza a tárgyhoz! – köszörültem meg a torkom. – Mikor látta utoljára a macskát?

– Mint mondtam, két napja tűnt el. Nem jött vacsorázni.

– Vagyis lehet, hogy már reggel eltűnt?

Az asszony felsóhajtott.

– Nem lehet. Mindig körülöttem van, ahogy George és Elisabeth is. Kivéve akkor, amikor más elfoglaltságom akad. Aznap délelőtt orvosnál jártam, akkor rabolhatták el.

– Hm… – próbáltam mímelni, hogy érdeklődve figyelek, de valójában kizárólag azon járt az eszem, hogyan szabadulhatnék innen anélkül, hogy anyám esélyeit teljesen tönkre tegyem. Persze, az is megfordult a fejemben, hogy anyám jobban jár, ha nem ácsingózik az asszony barátságára, mert volt egy olyan érzésem, hogy Lady Whitney-nek elment az esze. Mégis mit gondolt, amikor iderángatott, hogy keressem meg a macskáját? Megcsóváltam a fejem. Valami bűzlött ebben a sztoriban, nem volt elég hihető az indok, amiért engem idecitált, ahelyett, hogy megbízott volna egy helyi magánnyomozót, aki ismeri a környéket, az embereket, bejáratos a rendőrségre…

– Más nem tűnt el? – pillantottam a teáját békésen szürcsölgető nőre. Ő felvonta a jobb szemöldökét, és szigorúan a szemembe nézett.

– Mire gondol?

– Csak a macska tűnt el? Bármilyen más érték? Esetleg ékszer vagy bizalmas iratok?

– Persze hogy nem. Ha így lett volna, a rendőrség is foglalkozott volna az üggyel. Kizárólag a macska tűnt el.

– Nem lehet, hogy egyszerűen kisurrant a házból? – tettem fel óvatosan a kérdést.

–  Ugyan, dehogy! Nézzen rájuk! Pucérak. Ebben az alig tíz fokban meg is fagynának kint. William sokkal okosabb annál, minthogy kint bóklásszon és halálra fagyjon.

– Akkor azt hiszem, nem sok mindent tehetek, Lady Whitney – ráztam meg a fejem. – Délután négy óra van, nekem pedig este tízkor megy a gépem. Nem gondolom, hogy olyan nyomra bukkanhatok, ami ilyen rövid idő alatt elvezet a macskáig.

A lady összeszorította a száját, és szúrós pillantást vetett rám.

– Hová siet annyira? Talán új megbízatása van?

– Nem – mosolyodtam el. – Magyarországra megyek, örököltem ott egy panziót. Helyesebben egy fél panziót. Azt vezetem.

– Akkor már nem is dolgozik a magazinnak? Nahát! Igazán kár…

– De igen, dolgozom, külsős cikkíróként. Nem szükséges a szerkesztőségben ülnöm, elég, ha időnként hazalátogatok.

– Vagyis nem dolgozik együtt a francia tulajdonossal sem?

Eltátottam a szám. Honnan tud ez a nő Duvalról?

– Milyen jól tájékozott, Lady Whitney!

– Nos, a tudás hatalom, Caroline. Én igyekszem minden olyan információt begyűjteni, amely később a hasznomra lehet.

Furcsának tartottam, hogy számára egy életmódmagazin tulajdonosváltása ennyire nagy jelentőséggel bír. Aztán hamarosan szembesültem azzal, honnan szerzi az információit. Hallottam, amint egy kocsi hajt a kastély elé, majd ajtócsapódás jelezte, hogy vendégek érkeztek. Pillanatokkal később felfigyeltem Adelide magas, affektáló hangjára.

– Gyertek csak, anyám már vár bennünket!

Megfordultam a fotelban, és hirtelen kivert a víz. Adelide mögött feltűnt Pierre Duval, mellette pedig egy szép arcú, csinos, harmincas szőke nő sétált, aki nagyon hasonlított a magazinunk egyik alkalmazottjára, Amanda Mainre, csak idősebb változatban. És én tudtam, hogy Amanda Main Pierre Duval feleségének a húga, kizárólag ezért dolgozhat a CBM-nél. Egy rémálom vált valóra… Azzal a nővel ültem szemközt, aki mindig leereszkedően bánt velem, és az a nő sétált be a szalonba, akinek a férjével majdnem szeretők lettünk. Nem beszélve Duvalról, akit éppen amiatt hagytam el, mert kiderült, hogy nős. És akkor még ott volt Adelide is, a régi „barátnőm”, hogy növelje a szenvedéseimet.

Láttam, hogy Duval megtorpant, amint észrevett, arcán először sötét árnyék, aztán zavar suhant át, majd a feleségére nézett, aki hol engem, hol a férjét figyelte. Éreztem, hogy ezt a találkozást megrendezték. Illetve nem éreztem, hanem tudtam, ugyanis Adelide szintén kettőnket figyelt, a káröröm gonosz mosolyával az ajkán. Felálltam, mert eszemben sem volt hagyni, hogy bárki is lefelé nézzen rám.

– Monsieur Duval! Örülök, hogy el tudott szakadni a munkájától – szólalt meg hízelgő hangján a lady. – Lilian, ti talán még nem ismeritek egymást. A hölgy miss Wood. Monsieur Duval alkalmazottja.

Lefagytam. Úgy tűnt, Lilian Duval és Lady Penelope Whitney régi ismerősök. Ahogy nyilván Adelide és Lilian is, Duval viszont úgy állt a nők között, mint egy rakás szerencsétlenség, akit behúztak a csőbe.

– Egy ideje már szeretném megismerni, miss Wood – lépett elém Lilian. – A húgom különös dolgokat mesélt önről.

„A drága Amanda! Hogy csuklana egy hétig megállás nélkül!” – átkoztam a kolléganőmet, akinek eljárt a szája. Nyilván beszámolt arról a sejtéséről is, hogy van valami Duval és köztem.

– Különös dolgokat? – kérdeztem vissza erőltetett mosollyal, mintha gőzöm sem lenne, miről beszél.

– A kalandjairól. Igazán figyelemre méltó – nyújtotta felém tökéletesre manikűrözött, kecses kezét. – Pierre semmit nem mesél, még szerencse, hogy Mandy ilyen… hm… közlékeny.

– Mandy nem sokáig fog a CBM-nél dolgozni, ha szakmai titkokat kotyog ki – jegyezte meg mogorván Duval, majd a lady felé fordult. – Számomra öröm, hogy megismerhetem, Lady Whitney. Nem tudtam, hogy ön is itt lesz, miss Wood – nézett rám.

– Én se tudtam, hogy ön itt lesz, Monsieur Duval – húztam el a szám. – Sőt. Tegnap még azt sem tudtam, hogy én itt leszek.

– Nem szakmai titkokról beszélt a húgom, Pierre. Semmi szakmaiság nem volt abban, amiről mesélt – szakított félbe Lilian.

– Nos, talán üljenek le, hozatok teát, süteményt, a vacsoráig elcseveghetünk! – szólt közbe a lady, és intett, hogy foglaljunk helyet. Eszemben sem volt maradni, mégis leültem, furcsán vette volna ki magát, ha nyomban lelépek. Úgy gondoltam, várok pár percet, aztán az utazásomra hivatkozva elköszönök.

– És mi szél hozta ide, miss Wood? – érdeklődött Duval, nyilván nem kívánt csevegésbe bocsátkozni Mandy pletykáiról.

– Lady Whitney megkért, hogy keressem meg a macskáját.

– A macskáját? – meredt rám Duval.

– Igen, a drága, díjnyertes macskáját, akiről azt hiszi, elrabolták.

– Mondtam, hogy ezt diszkréten kezelje, miss Wood! – pirított rám Penelope Whitney, de engem már nemigen érdekelt, hogy feldühítem vagy sem. Tudtam, hogy szembesíteni akartak Lilian Duvallal, csak az nem volt teljesen tiszta, hogy ki találta ki ezt az egészet. Vajon Lilian akart ennyire megismerni, vagy Adelide szeretett volna egy jó kis drámát rendezni az anyja szalonjában? Mindig is boldogan kavart bele mások magánéletébe, könnyen lehet, hogy ez most sem volt másképp. Talán ez a macska ügy is csupán ürügy.

– Caroline nem épp a diszkréciójáról híres, hiszen újságíró, nem igaz? – nevetett fel Adelide. – De mi így szeretjük – tette hozzá negédesen. – És? Mi lesz a következő kalandod? Pierre? Hová küldi?

Duval egyre dühösebbnek tűnt.

– Erről nem számolhatok be önnek Adelide – szűrte a fogai között, és tudtam, hacsak nem akarja mindenáron megtartani a feleségét, Amanda Main rövid úton repül a CBM-től, hiszen elárulta őt. Sejtettem, hogy Duval magában tombol. Óvatosan ránéztem, összevillant a tekintetünk, és minden haragom, amit eddig iránta tápláltam, amiért életveszélyes kiküldetésre küldött, amiért fontosabb volt számára egy erős cikk, mint a biztonságom, elszállt. Per pillanat mi ketten voltunk a szövetségesei ennek a csatának, ahol három boszorkány próbált kínos perceket okozni nekünk.

– És önök? Régi barátok? – pillantottam Lilianre és Adelide-ra, mire szinte egyszerre elmosolyodtak.

– Ó, nem. Alig egy éve találkoztunk egy partin, de nyomban megértettük egymást – nevetett fel Adelide. – Annyira hasonlóak vagyunk, hogy szinte már testvéremnek érzem Liliant.

Nem feleltem, csak halványan elmosolyodtam. Hát, jól kikapta Duval a nejét, ha szinte teljesen olyan, mint Adelide. Vajon Adelide tisztában van azzal, hogy Lilian munkáscsaládból származik? Vagy ezzel nem dicsekedett Madame Duval? Igaz, úgy nézett ki, mint egy született arisztokrata, úgy is viselkedett, de Emily Montgomery óta tudjuk, hogy bárki képes megtanulni a jó modort, és kiválóan utánozni a jó családból származó hölgyek kötelezően intrikus viselkedését is.

– Óh! – közöltem tömören, és megkavartam az éppen ekkor elém tett teát. Felnéztem Clarence aszaltszilvaarcára, és úgy döntöttem, visszaterelem a szót a macskákra, mert ha kamu volt William eltűnése, akkor csak küzdjön meg a saját hazugságaival a lady. Neki sem árt néhány kellemetlen pillanat.

– Esetleg még kikérdezném a két szakácsnőt. Megérkeztek már?

– Igen, miss Wood, a konyhában vannak.

Rápillantottam Penelope Whitney-re, aki dermedten nézett vissza rám.

– Csak nem akar most a konyhába menni? Ne legyen udvariatlan, amikor ilyen kedves társaság gyűlt össze…

– Engem nem társaságnak hívott, hanem nyomozni, nem igaz? – mosolyodtam el, és felálltam. – Beszélek a két asszonnyal, hátha közelebb kerülünk az eltűnt cicához.

– Erre, hölgyem! – mutatott előre Clarence, én pedig elindultam kifelé. Éreztem a hátamban az éles tekinteteket, és jól mulattam szegény Duvalon, aki ottragadt a szalon poklában. Már nem voltam ideges, amiért találkoznom kellett Duval feleségével. Valójában tényleg nem sok minden történt közöttünk, és annak is vége lett több mint kilenc hónapja. Ugyanakkor meg kellett állapítanom, hogy a francia még mindig jóképű, és örülhetek, hogy mást szeretek, mert ha nem így lenne, nem tudnék jó képet vágni a feleségéhez. Szabados Ádám azonban legalább ilyen jóképű, csak másképp, ő sokkal vadabb, természetesebb, bátrabb, míg Duval kifinomult, elegáns, határozott és hűvös. Egyetlen közös vonásukat tudtam felfedezni: mindkét férfi okos. Úgy látszik, én az okos férfiakhoz vonzódom. Az, hogy mellette még vonzóak is, csak hab a tortán.

Éppen beléptem volna Clarence után a konyhába, amikor megcsörrent a telefonom. Kikaptam a kistáskámból, és felderült az arcom.

– Ádám! Miért nem hívtál? Kezdtem aggódni. Mi a helyzet? – hadartam magyarul, a vonal másik végén azonban csak zihálást hallottam, mintha Ádám loholna valahová. – Ádám! Te futsz?

– Figyelj, Caro… – hallottam meg hirtelen a férfi zilált hangját, és megfagyott a vér az ereimben. Ijedtnek és idegesnek tűnt, mint az akciófilmekben, amikor üldöznek valakit. – Figyelj… Flores szigetén vagyok… Maumerében voltam, most már… Baj… A telefonom… – lihegte, aztán más hangok is belevegyültek a hívásba, hajmeresztő hangok, mintha ütések lennének. Valakik idegen nyelven kiabáltak, azután csend lett. Megszakadt a vonal. Egy pillanatig dermedten álltam, kezemben a telefonnal, majd gyorsan benyomtam Ádám hívógombját, de a telefonja nem csengett ki. Kirázott a hideg, elszorult a torkom. Ádám bajban van. Mint egy őrült, úgy próbáltam folyamatosan visszahívni, de nem sikerült.

– Miss Wood? – szólt ki a konyhából Clarence.

– Nem érek rá! – kiáltottam be, és visszarohantam a szalonba, ahol kedélyesen csevegett a három intrikus, Duval viszont egy polcnál állt, és valami dísztárgyat forgatott a kezében.

– Monsieur Duval! Szükségem van magára! Azonnal! – kiáltottam, mire minden szem felém fordult. Nem foglalkoztam azzal, ki, mit gondol, vagy hogy most aztán lebuktattam magunkat. Talán túl bizalmasan kezdtem bele, de nem volt időm kerülgetni a forró kását. Láttam a döbbent tekinteteket, láttam, hogy Duval mozdul, mire Lilian felpattan.

– Mit képzel? – szólt rám.

– Nincs időm a problémáira, Lilian! Szükségem van a férjére. Most!

– Már éppen ideje volt – lépett elém Duval, én azonban hirtelen nem tudtam megszólalni, majdnem elhánytam magam az idegességtől, mire ő megfogta a karom, és kivezetett a szalonból, aztán a házból is a szabad levegőre. – Gondoltam, rájön, hogy nem abban a koszos magyar faluban kell az életét élnie, csak úgy véltem, ez hamarabb bekövetkezik.

– Ugyan, kérem! Nem erről van szó – hördültem fel, amikor rájöttem, azt hiszi, férfiként van rá szükségem. Nyilván azt gondolta, féltékeny lettem, amikor megláttam a nejével.

– Nem? – kerekedett ki a szeme. – Akkor miért kellek én magának? Vegyen nagy levegőt, és mondja el, mi történt!

– Ádám bajban van – nyögtem ki.

A szemembe nézett, és megcsóválta a fejét.

– Mi közöm nekem ehhez?

– Semmi. De segítenie kell. Muszáj azonnal Indonéziába utaznom.

– Az nem rossz… – bólintott lassan, és tudtam, egy cikk körvonalazódik a fejében.

– Felejtse el! – kiáltottam rá. – Nem hiszem el, hogy megint csak a kattintásszámok lebegnek a szeme előtt.

– Mi más? Mennyiben kellene, hogy érdekeljen a pasija hogyléte?

– Ne neki, hanem nekem segítsen! Kell egy kontakt Flores szigetén. Valaki, aki be tud juttatni akárhová. Ki kell mennem Ádámért.

– Ez veszélyes lehet…

– Ezt éppen maga mondja? Maga sodor folyton veszélybe. Most törleszthet.

– Szerintem jó fizetést kapott…

– Jaj, hallgasson már! Egyszer legyen ember, és segítsen valakinek anélkül, hogy a pénzét számolná! – Nem fogtam vissza magam. Még soha nem használtam ilyen durva hangnemet Duvallal szemben. De pillanatnyilag nem érdekelt, mi a véleménye rólam.

Hirtelen felharsant Lilian hangja.

– Mi folyik itt?

– Ezt én is kérdezhetném – pillantott megvetően a kastély ajtajában álló feleségére. – Azzal rángattál ide, hogy Lady Whitney befektetne a magazinba, ehelyett gyanúsítgatsz, célozgatsz, kínos helyzetbe hozol. Ezt nem kellett volna, Lilian.

– Tudni akartam, ki az a nő, aki miatt el akartál válni. – A nő szeme szikrákat szórt. Egy féltékenységi dráma közepén álltam, és amíg ők a szavakkal pingpongoztak, nekem kattogtak a kerekek az agyamban, hogyan tudnék a legrövidebb időn belül Flores szigetére jutni. Szinte össze sem raktam, hogy Duval tényleg válni akar, ráadásul én még ott tartottam, hogy Lilian egy másik férfival él… De nem volt időm a házasságukkal, meg az én házasságromboló szerepemmel törődni.

– Mi lenne, ha ezt máskor beszélnék meg? Az én ügyem sürgősebb – vágtam közbe. – Szóval? – fordultam Duvalhoz, mintha Lilian ott sem lenne. – Segít?

– Menj be Lilian, később tárgyalunk! – mordult rá a francia a feleségére, aztán megfogta a karom. – Jöjjön, sétáljunk! Gondolkodnom kell.

Hűvös volt, a nap egyáltalán nem sütött, sötétszürke felhők takarták az eget, mintha nemsokára leszakadna az ég. Nem értettem, miért kell nekem a parkban sétálgatnom ahelyett, hogy százhatvannal repesztenék vissza Londonba.

Duval elindult, aztán megállt és felém fordult.

– Miért ment ki Indonéziába? – Ádámra célzott, sosem nevezte a nevén. Bűnöző külsejű fickónak, falusi parasztnak hívta. Ádám ugyanakkor Duvalt karót nyelt piperkőc seggfejnek becézte.

Nemigen kedvelték meg egymást, hiába kellett korábban egy ügyön közösen dolgozniuk.

– Kávéért. Valami különleges, csokoládés ízű, édeskés, virágos zamatú kávét termesztenek ott, azt akarta behozni a kávézójába.

– Abba a lebujba? Minek?

– Úgy gondolta, nála minden egyedi lesz, például az ízvilág, ahogy a megszállottak nevezik. Na, akkor biztos nem lesz konkurenciája Magyarországon.

– Ez ostobaság – csóválta a fejét Duval. – Abban a porfészekben teljesen mindegy, mit árul, oda finomabb ízlésű ember véletlenül sem téved, a többi meg úgysem értékeli a különlegességeket.

Megvontam a vállam.

– Nem mindegy? A lényeg, hogy odament, a telefonba meg azt mondta, Flores szigetén van, és úgy tűnt, üldözik. Nem tudom ki vagy kik, de kétségbeesett volt a hangja.

– Hm… Van egy ismerősöm…  – kezdte Duval lassan, elgondolkodva. Láttam rajta, hogy nem szívesen segít a szerelmem felkutatásában, de azt is tudtam, ha jó sztorit szimatol, félreteszi az érzelmeit. – A kérdés csak az, hogy milyen minőségben utazzon oda. Mi lenne, ha útikönyvet írna? Hm? Egy író, aki szállodákat, éttermeket fedez fel…, nagyjából mindenhová bejuthat. Vagy esetleg a gazdag özvegy, aki az elhunyt férje pénzén utazgat? Ezt még kitaláljuk. Holnapra szerzek információt a Floresen működő kávétermelőkről, és mindenkiről, aki kávéval kereskedik. Tudomásom szerint elég apró sziget, úgyhogy nem lesz sok cég…

– Menet közben majd kiderül, hogy ki legyek. De se meztelen jógaoktató, se biztonsági őr szerepet nem vállalok. Előre szólok. Egyelőre az útikönyves karakter nem tűnik rossznak.

– Az információk alapján el tudjuk dönteni, úgyhogy ne induljon hamarabb, mint holnap reggel!

– Most indulok. Valószínűleg minden perc számít. Majd, ha leszállt a gép, felhívom. Úgysem hiszem, hogy van közvetlen járat Floresre.

Egy kis pihenőház mellett mentünk el, amikor hirtelen valami a lábamhoz simult. Valami nem emberi, és még mielőtt megnézhettem volna, ijedtemben felkiáltottam, majd reflexből egy hatalmasat rúgtam belé. Éreztem, hogy alaposan eltaláltam, és azonnal tudatosult bennem az is, hogy egy macskát pattintottam le magamról, ugyanis harsány nyivákolással repült arrébb pár métert, éppen a pihenőház fehér falának, amelyről lecsúszott. A félhomályban jól kivehető volt a ház tövében heverő test. Felocsúdtam, odarohantam, és döbbenten láttam, hogy minden bizonnyal megtaláltam az elrabolt macskát.

– Úristen! – nyögtem magam elé. – Úristen, kinyírtam Williamet!

– Megölte Lady Whitney macskáját? – lépett mellém Duval. Rápillantottam, és láttam, hogy alig bírja visszatartani a nevetést.

– Ez nem vicces. Most mit csináljak?

Duval megvonta a vállát.

– Semmit. Rejtsük el oda – mutatott a ház oldalánál álló terebélyes bokorra.

– Én nem fogom meg! – hördültem fel, de azért a bokor felé néztem.

Hirtelen mozgást érzékeltem a periférián, gyorsan visszafordultam a tetem felé, amely addigra életre kelt, és még láttam, ahogy elinal a kert benőtt, sűrű gazos része felé. Kifújtam a levegőt.

– Csak elájult – motyogtam, mire Duvalból, mint az özönvíz, úgy fakadt ki a nevetés. Én sem bírtam tovább a feszültséget, és felkacagtam. Aztán eszembe jutott, hogy Ádám bajban van, ettől újra komor lettem. – Mennem kell!

– Várjon! – fogta meg a karomat a férfi. – Félreérti a helyzetet. Amikor a magyar fickót választotta, meglátogattam Liliant és a lányomat. Lili el volt keseredve, mert a férfi, akivel élt, elhagyta…

– Maga pedig megvigasztalta. Így szokott ez lenni.

– Nem. Csak együttérzésemről biztosítottam, aztán…, nos, történt ez-az, ami a maga hibája, mert kidobott, Lili pedig azt gondolta, hogy mostantól egy pár vagyunk.

– És nem világosította fel az ellenkezőjéről, igaz?

– Miért tettem volna? Jólesett a figyelme, és úgyis elegem volt abból, hogy mindig más nővel jelenek meg.

– Értem.

– De ha maga nem a paraszt mellett dönt, mára már rég elváltunk volna.

– Ne tolja rám a felelősséget, és ne nevezze Ádámot parasztnak! Nem az. És ne miattam váljon el! Lilian bizonyára sokkal megfelelőbb feleség, mint én. Látom, az évek során megtanulta, hogyan viselkedik egy gazdag nő, könnyen nézném született ladynek.

– Igen, a pénz sok mindenre jó. Ő pedig nemcsak a pénzemet használja, hanem a nevemet is. Ami komoly előny a jó társaságban.

– Akkor? Nem értem. Én megyek megmenteni Ádámot, maga pedig maradjon a tökéletesre csiszolt nejével! Csak előbb segítsen beépülni a floresi elitbe!

– Már ha van ilyen.

– A legeldugottabb falunak is van krémje. Itt is lesz. Csak be kell jutnom, hogy információhoz jussak.

– Miből gondolja, hogy nem a bűnözők között kell keresnie a pasiját? Egyáltalán miből gondolja, hogy megtalálja?

–  Onnan, hogy kereskedni ment, nem csempészni. Ha kell, minden kávétermesztőt és kereskedőt felkeresek. Nem hiszem, hogy egy ilyen kis szigeten nehéz megtalálni egy magyar férfit, aki kávét akar venni. Egyébként meg a legsikeresebb bűnözők a legjobb társaságban forognak. Nem tudta?

– De – húzta el a száját Duval. – Volt szerencsém nekem is…

– Ugye? Akkor megyek. Mondja meg Lady Whitney-nek, hogy William a kertben kóborol, de arról ne számoljon be, hogy felrúgtam, mert anyám számít a vén boszorkány barátságára.

– Az anyja Lady Whitney-vel akar barátkozni?

– Engem is meglepett, de úgy látszik, ennyire sznob – vontam meg a vállam. – Maga viszont jobb, ha távol tartja magát Adelide-tól, mert szereti mindenbe beleütni az orrát, úgy hiszi, neki minden jár, és a legnagyobb intrikus pletykafészek, akit csak ismerek.

– Akkor miért barátkozik vele?

– Nem barátkozom. Régebben még gyenge voltam, és azt hittem, különös kegy, hogy kedvel. Aztán rájöttem, hogy nem kedvel, senkit nem szeret magán kívül, viszont kellett neki egy pincsi kutya. Ma már másképp gondolok a felső tízezerre. De most már tényleg indulok, nem akarok több időt elvesztegetni. Különösen nem a Whitney családra.

– Hívom, amint megtudok valamit. Van pénze az utazásra? Vagy mindenét beleölte abba a panzióba?

– Monsieur Duval! – mordultam a férfira, és kihúztam a karom a kezéből. – Nem kell a pénze. Ha fizet, elvárásai vannak, és én nem azért megyek, hogy cikket írjak.

– Csak szóljon, ha kell, nem gond! Persze, ha egészen véletlenül egy cikk is kikerekedne ebből az utazásból…

– Menjen a fenébe, Pierre Duval! – csóváltam meg a fejem, és elindultam a kocsihoz. A szemem sarkából láttam, ahogy Lilian még mindig az ajtóban áll. Intettem neki, bezsebeltem a mogorva, gyűlölködő pillantását, majd beültem a Mercibe, és a gázra léptem.

Tudtam, hogy hamarosan megtalálom Ádámot. Floresről annyit azért tudtam, hogy nagyjából fele akkora mint Wales, feleannyian is lakják, és a legnagyobb városa Maumere, a Flores-tenger partján fekszik, európai szemmel egy kisváros, Ádám ott foglalt szállást valami bungalóban, amiről legendákat zengett nekem, én pedig elszoruló szívvel hallgattam, mert nagyon szerettem volna vele tartani.

– Ő viszont egyedül akart menni. Meg is lett az eredménye… – dohogtam a kormánynak, miközben kielőztem egy másik kocsit.

Másfél óra alatt Chelsea-be értem, leadtam a kocsit apámnak, aki nem rejtette véka alá az utazásommal kapcsolatos véleményét, anyám is sápítozott egy sort, én azonban hamar leintettem őket, beugrottam egy taxiba, és mobilon jegyet foglaltam a következő gépre, amely Indonézia felé indult. Áldottam az eszem, hogy a bőröndömet magammal vittem, habár csupa meleg ruha volt nálam, a március ugyanis nemcsak Londonban, de Rakoncán is hűvös. Arra viszont megvolt az esély, hogy Floresen harminc fokos kánikula vár, úgyhogy a fehérneműimen és a piperecuccomon kívül sok mindent nem tudok majd használni.