Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

Az Arab-sorozat 1–5., 2015–2017

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Az Arab öröksége (Az Arab-sorozat 6.), 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Copyright © Borsa Brown, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely, Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-5703-58-6

„A mohóság és a kéjvágy, a gyűlölet és a furfang, az okosság és az erőszak, a jóindulat és a melegség. Mind része a fantasztikus egyvelegnek, melytől az arab jellem oly kibogozhatatlannak tűnik a kívülálló szemében.”

(Leon Uris)

1. fejezet

– Biztos, hogy nem lesz ebből baj?

Hát… Nekem nem… Na de te ugye se nem vagy férfi, se nem vagy herceg.

– Ugyan mi baj lenne? – kérdezek vissza. Nem válaszol, nem is kell, amolyan költői kérdés volt ez.

Szaúd-Arábia nem az a hely, ahol a nők csak úgy férfiakkal randevúzhatnak, még akkor sem, ha az a nő történetesen nem szaúdi. Tasnim bangladesi családból való, körülbelül egy éve költözött a családja Rijádba, a két nővérével, egy bátyával és három húgával együtt. Népes család, és mivel a nyolctagú famíliából öten már dolgoznak, egész jól élnek. Az apja egy beduinnal állt össze, aki a vadászatokon részt vevőknek segédkezik, az anyja pedig az egyik unokatestvéremnél szakácsnő, csakúgy, ahogy a nővérei is. A bátyjáról nem sokat tudok, Tasnim azonban beszélt arról, hogy rendszeresen pénzt küld nekik a mai napig. Tasnim egy gazdag család házában dolgozik szolgálóként, ott pillantottam meg először. Különös érzés volt… Férfiasságom életre keltéséhez nem kell a nőknek nagy erőfeszítéseket tenniük, de neki még ennél is kevesebb kellett. Omarral, a házigazda fiával, éppen a folyosón haladtunk az étkező felé, amikor meghallottuk, hogy valaki jön a hátunk mögött. Félreálltunk anélkül, hogy megfordultunk volna, mire ő megköszönte ezt. Igen, a hangja volt az első, ami letaglózott. Annyira szépen csengett, hogy a legszívesebben csukott szemmel nekiestem volna, nem számít, milyen. Mint egy félőrült kaptam hátra a fejem, a következő sokk ekkor ért. Az arca szabadon volt, hiszen éppen dolgozott, és a női háztartási alkalmazottaknak munka közben csak a hidzsáb van előírva. Hatalmas fekete szemmel meredt rám, még halványan el is mosolyodott a vékony szájával, mintha bocsánatot kérne azért, hogy megzavart minket a társalgásban. A hatalmas szempillái teljesen lenyűgöztek. Természetesen viselkedett, elsietett mellettünk, és el is tűnt a szemünk elől.

– Nem lesz feltűnő, hogy idejössz? – kérdezi.

– Miért lenne? Majd azt hiszik, hogy Omart látogatom meg.

Omarral elég jóban vagyok mostanában. Együtt végeztük el a hadiiskolát, és ő is a seregben szolgál, ahogy én. Ugyanaz a világ mozgat minket: hatalom, nők és pénz. Gyerekkoromban voltak olyan vágyaim, hogy az ikertestvérem, Ahmed lesz a legjobb barátom, de gyorsan kiderült, hogy elég különbözőek vagyunk, noha Ahmed olykor kifejezetten meg tud lepni. Az első ilyen meglepetése tizennégy éves korunkban volt. Apám nyakára jártam folyton, mert szerettem volna már kipróbálni, milyen egy nővel, ő pedig meg is ígérte, hogy elintézi. Amikor eljött a napja a beavatásnak, nagy elánnal készülődtem a lakosztályomban, Ahmed pedig a legnagyobb természetességgel mondta: „én is megyek”. Nemcsak engem lepett meg, hanem apámat is, aki szervezhette át azt az egész napot, hogy testvéremmel mindketten elveszíthessük a szüzességünket.

– És Omar?

– Omar a barátom. Egy rossz szava sem lesz.

– Csak éppen, ha talál valami kivetnivalót a munkámban, majd pellengérre állít, és a fejemhez vágja azt is, hogy a szolgalakrészemben fogadtalak.

Omar nem olyan. Az anyja és az apja talán… Tudom, hogy az anyjától kifejezetten félnek a szolgák, mert sokszor bántalmazza őket, és az apja sem különb, de Omart nemigen érdeklik az ilyesmik. A múltkor, amikor az anyja úgy megvert egy alkalmazottat, hogy orvost kellett hívni hozzá, csak ennyit mondott: „Nem értem anyámat. Nem egyszerűbb kirúgni valakit, mint naponta megverni, mert rosszul csinálja a dolgát?”

– Egyedül leszel?

– Mondtam már, Wallid. A lakrészben több szoba van, így nekem is van sajátom.

– Este hánykor fejezed be a munkát?

– Az esti ima után már általában elvonulhatok. Inkább az a kérdés, hogy te mit fogsz itt akkor keresni a házban. Nem szokás vendégségbe járni ilyen kései órán, még a legjobb baráthoz sem. Valakinek biztos fel fog tűnni.

– Nem tudsz kimenőt kérni? Akkor te jöhetnél hozzám, és itt biztos senki sem kérne számon.

Sokkal egyszerűbb lenne. Fedett arccal érkezhetne, ha látná is őt valaki, senki sem tudná, hogy ki az.

– Nem, Wallid! Ez ki van zárva. Az asszonyom úgysem engedne el!

Na, az biztos. Csupa jóság az a nő.

– Rendben, akkor bízd rám…

– Omar tud arról, ami közöttünk van? – teszi fel kissé halkabban a kérdést.

Van közöttünk valami?

Azért azt így nem mondanám.

Felfigyeltem rá, és meg akarom kapni, de ő egy bevándorló, én meg egy herceg. Apám, Gamal al-Szudairi megtanított rá, hogy miként élvezzem az életet felelősség nélkül. Semmiképpen sem úgy, ahogy ő tette, vagy Khalid bátyám. Mindkettőjük esete negatív példa a szememben, hiszen apám egy magyar nő gyermekét kényszerült magához venni és felnevelni, míg Khalidot belekényszerítették Leila unokanővérünkkel egy házasságba, mert meggyalázta őt. Bár, ha alaposabban belegondolok, akkor a negatívból rögvest pozitív lesz, hiszen Annát mindnyájan imádjuk, és Khalidnak is jót tett, hogy végre felelni kellett a tetteiért.

Mindig más akartam lenni, mint ők. Talán azért, mert azt hittem, hogy ezzel majd jobban fel tudom hívni magamra a figyelmet. Elismerem, gyerekkoromban egy égedelem voltam, de idővel már leginkább szántszándékkal pakoltam rá még egy lapáttal a hülyeségeimre. A szüleim meg vannak róla győződve, hogy nem kedvelem, sőt lenézem az ikertestvéremet az enyémtől különböző habitusa miatt, pedig ez nem így van. Nagyon is csodálom a türelmét, a szárnyaló fantáziáját és az átgondolt cselekedeteit. Én mindig a gyakorlatias, egyértelmű és kézzelfogható dolgokban hittem, talán pont ezért lettem katona. Nem szeretem, ha kicsúsznak a kezem közül a dolgok, a legkevésbé vagyok képes türelemmel viselni az ilyet. Gyerekként megpróbáltam olyan lenni, mint Ahmed, de addig fogtam magamban vissza a tüzet, hogy az egy idő után vulkánként tört fel belőlem.

– Szóval? Tud rólunk? – kérdezi ismét Tasnim, Omarra utalva.

– Nem – felelem egyszerűen. – De ezen ne kattogj, megoldom.

– Hát… Nem tudom…

Elhiszem, hogy bizonytalan… Elhiszem, hogy fél… Hogy úgy érzi, hibát követ el, és képtelenségnek tartja, amit tenni készül, de majd én meggyőzöm őt.

– Azt mondtad, már nincs mit őrizned – suttogom, és félek, hogy ezzel megbántom.

Tasnim bevallotta nekem, hogy Bangladesben már két férfival is lefeküdt. Magam is megdöbbentem, amikor ezt szóba hozta. Én ott tartok, hogy a nők nem beszélnek ilyesmiről, sőt titkolják, ha viszonyuk van vagy volt. Szóval egyvalamit megtanultam annál a beszélgetésnél: Tasnimban nem bízhatok. Egy lepcses szájú nő, és ha nekem beszélt a másik két férfiról, akkor eljöhet annak is az ideje, hogy rólam jártatja a száját másnak.

– Miért hozod ezt szóba?

– Mert kéreted magad!

– Nem kéretem magam, csak… Wallid. Ha ez kiderül, engem megölnek, amiért itt a házban férfit fogadok.

– Igazad van. Ostoba vagyok. Most mennem kell, majd még beszélünk valamikor. Talán összefutunk, ha majd Omarnál járok.

– Wallid…

– Jó éjt, Tasnim! – vágok a szavába, és rá is rakom a telefont.

Győzködni senkit sem fogok. Udvarolni meg pláne nem akarok neki. Amikor azon az első estén először megláttam, megrészegített, de szerencsére nem tartok ott, hogy ne lennének józan pillanataim.

Herceg vagyok.

Ő meg egy szolga.

Pont erre gondolok, amikor belép a lakrészembe az egyik lány, akit nemrég kértem meg arra, hogy hozzon egy teát és egy fürt szőlőt.

Megfordulok, ő pedig mozdulatlanná dermed.

– Elnézést, herceg… Csak leteszem… – emeli meg a tálcát.

A szememmel követem a lépteit, miközben rezegni kezd a mobilom. A kijelzőre nézve látom, hogy Tasnim hív vissza.

A kis ravasz.

Ez nem jó pont.

Bizonyára úgy érzi, hogy hibát vétett, és megpróbálna visszaédesgetni, de én lennék a legnagyobb barom, ha azonnal felvenném. Lenémítom a telefont, és az ágyra dobom. A szolga közben megfordul, anélkül akar elmenni, hogy rám nézne. Két hónapja dolgozik nekem, és finoman fogalmazok, ha azt mondom, hogy kibaszott béna. Már legalább három csészét eltört, a múltkor cukrot hozott a kávém mellé méz helyett, ráadásul az egyik este áramkimaradás volt, és hiába indították újra a klímaegységet, a lakrészemben nem működött. Elfelejtette ellenőrizni, aminek az lett az eredménye, hogy mire hazajöttem, vagy harminc fok volt a privát helyiségeimben.

– Mi lesz az ebéd? – kérdezem, mire azonnal megáll, és úgy felel, hogy meg sem fordul.

– Nem tudom.

Elmosolyodva állapítom meg, hogy pont erre a válaszra számítottam.

Soha nem tud semmit.

Ha megkérdezem, hogy voltak-e már a tisztítóból: nem tudja. Ha afelől érdeklődöm, hogy hol a sofőr: nem tudja. Ha megkérdezem, hogy bejelentkezett-e valaki látogatásra: nem tudja.

Naná, hogy nem tudja, mi lesz a kaja.

De valamit csak tud, az ég áldja meg!

– Nem voltál ma még a konyhán? Onnan hoztad a teát meg a szőlőt.

– Eziránt nem érdeklődtem – feleli, de még mindig nem fordul felém.

Odasétálok hozzá, és megállok mögötte. Beszívom az illatot, amit a hidzsábja áraszt.

– Vegyél egy mély levegőt! – Egy ideig nem mozdul, majd engedelmeskedik, pont úgy, ahogy a gyerekek teszik az orvosi vizsgálatokon. – Ne így! Csak az orrodon. – Ismét sóhajt egyet. – Érzel valamilyen illatot?

Felhúzza a vállát, kár, hogy nem látom az arcát.

– Amit szoktam…

Még egy lépést teszek, a testem melege körülöleli, ő kihúzza a hátát, de nem mozdul.

– És az milyen?

Nem felel rögtön, a kézfejére siklik a pillantásom, összefeszítette a mutató- és a nagyujját, mintha ideges lenne.

– A parfümöd, herceg.

– Szólíthatsz Wallidnak.

– A parfümöd, Wallid herceg.

Elmosolyodom.

Édes.

Szeretem, amikor egy nő tétova…

Vagyis… Igazából két véglet jön be. Vagy legyen nagyon visszafogott és kezes, vagy legyen egy amazon, akit meg kell szelídíteni. A hétköznapiság és a normális viselkedés nem izgalmas, és főképp nem szexi a szememben. Tasnimnak is azzal sikerült felkeltenie a figyelmemet, hogy vette a bátorságot, és szóba elegyedett velem, amikor legközelebb elmentem Omarék házába. Ő engedett be, megkérdeztem, hogy van, és ő úgy meglepődött az érdeklődésemen, hogy válaszolt is. Kiderült, hogy Omarnál épp masszőr van, ezért egy órát várnom kellett a barátomra, és abban az egy órában Tasnim mindenféle finomságot hordott elém, én pedig folyton maradásra biztattam. Sokat beszélgettünk, aztán amikor legközelebb ki kellett mennie a sofőrrel vásárolni a városba, felhívott, és összefutottunk. Akkor is csak beszélgettünk, de elég intim dolgokról. Többek között elárulta, hogy már nem érintetlen, és konkrétan lerajzolta a családfáját, ami kábé semennyire nem érdekelt, de végighallgattam.

– Érzed a parfümöm? – kérdezem a szolgáló nyakához hajolva.

Szeretném megízlelni a bőrét, de a hidzsáb szorosan fedi a haját és a nyakát.

– Igen…

– A konyhában pedig semmit sem éreztél… – suttogom, mire kuncog, és a szája elé kapja a kezét. Mivel nem látom az arcát, nem tudom megmondani, hogy zavarában nevet-e, vagy valóban viccesnek tartja a megjegyzésemet.

– Nem…

– Hunyd be a szemed, és ne mozdulj!

Elé sétálok. Becsukja a szemét, a kezét maga mellé engedi, és a ruhájának anyagát gyűrögeti. Alaposan megnézem az arcát. Szép lány.

– Saliha… – suttogom a nevét, mert tudom, hogy így hívják.

Megnyílik a szája, egy ideig vár, de mivel nem folytatom, visszakérdez.

– Igen? – Nem felelek. – Kinyithatom a szemem?

– Nem. Amíg nem adok rá engedélyt, addig nem!

A gyümölcsöstálon már csak narancs és dinnye van, de a célnak pont megfelel majd. A frissen behozott szőlőfürttel nem foglalkozom. A kezembe fogok pár narancsgerezdet, és bedobom a kockázott dinnye mellé a tálba. Visszasétálok hozzá, és az orra elé emelem a kristályt.

– Megint vegyél egy mély levegőt. – Megteszi, látom, ahogy halványan elmosolyodik. – Mit érzel?

A mosoly egyre szélesebben terül szét az arcán. Kivillannak a fogai, a számba harapok, mert meg szeretném csókolni.

– Még mindig a parfümödet, herceg…

A mosolyát elnézve én is elnevetem magam.

– Ne koncentrálj ennyire rám!

Annak is eljön az ideje.

– Narancs. Narancsot érzek… – suttogja immár komoly arccal.

A szájához hajolok:

– Minden csak ámítás. – Egy hajszál választ el attól, hogy rátapadjak, és mindenhol csókoljam. – Érzel valamit, és levonsz belőle egy következtetést. Például… Tegyük fel, hogy a konyhán paradicsom illatát érezted volna. Mi lenne az első étel, ami az eszedbe jut?

– A padlizsánragu – vágja rá.

Tetszik, hogy nem nyitja ki a szemét. Engedelmes, hiszen azt mondtam neki, hogy csak akkor nézhet rám, ha szólok.

– Padlizsánragu?

– Igen. Jó paradicsomosan. Kuszkusszal… – teszi hozzá sokkal halkabban, mintha rájönne, hogy túllépett egy határt.

Pedig nem.

Vannak helyzetek, amikor nem teszek különbséget abban, hogy ki hova és minek született. Tisztában vagyok vele, hogy hercegként előre el van rendelve az utam, és úgy is alakítom, hogy az megfelelő legyen, de amikor időt töltök valakivel, nem érdekel, milyen mélyről jön.

Majd holnap…

Igen, ha holnap megint bénázik, és esetleg kiönti a kávét, vagy túl sok olajat csorgat a fürdővizembe, akkor jól kiosztom, de az más terep.

– Szereted? – kérdezem halkan, az ételre utalva.

– Igen…

Ahogy kimondja, elönt a vágy. Nem terveztem, hogy megcsókolom, csak úgy hirtelen jön. Nem vagyok sem heves, sem erőszakos. Az ajkam lágyan simul az övére, érzem, ahogy a számba hatol a kilélegzett forró levegője. Nem érintkezik a nyelvünk, de hosszan maradok rajta. Amikor hátrébb húzom a fejemet, kinyitja a szemét.

– Nem mondtam, hogy rám nézhetsz.

– Bocsánat – hunyja vissza azonnal, de látom, hogy a szája szegletében egy mosoly bujkál.

– Kinyithatod. És megbocsátok, ha csinálsz nekem paradicsomos padlizsánragut.

– De én nem tudok – húzza fel a vállát.

Jut eszembe, tényleg.

Te nem tudsz semmit.

Hogy a francba sikerült őt alkalmaznom?

Általában a nők intézik az ilyesmit, ebben is anyám volt a segítségemre. Igaz, neki sem került sok idejébe, mert bement az egyik közvetítőhöz, ahol kiemelt ügyfélként kezelik a királyi családot, és máris meglettek az alkalmazottaim.

Nulla a színvonal.

– Miben vagy jó? Ezek szerint főzni nem tudsz. – Megrázza a fejét. Körbehordozom a szemem a helyiségen, nem állítom, hogy minden élire van állítva, és csillogó tisztaság uralkodik, de talán ez miattam is van, mert elég trehány vagyok. – És a rendrakás sem az erősséged, ahogy látom. – Zavarba jön, nem állja tovább a tekintetemet, a mellkasomra vezeti a szemét, és egy pontra mered. – Kert? – Nem válaszol, ez nyilván nemet jelent. – Varrni tudsz? – Meg sem rezdül az arca. – Hogy sikerült nyilvántartásba kerülnöd, ha semmihez sem értesz?

Talán arra számít, hogy ki akarom rúgni, mert térdre csuklik, miközben imára kulcsolja a kezét.

– Könyörgök, herceg! Ne küldj el! Bevallom, nem voltam őszinte, azt hazudtam, hogy tudok főzni, és hogy több helyen takarítottam már. Nem volt más választásom. Szegények vagyunk – suttogja az utolsó mondatot.

A külsejéből, a nevéből és az egész viselkedéséből tudom, hogy szaúdi. Rijádban eléggé megoszlik, hogy ki mit dolgozik. Tíz éve még az sem volt elképzelhető, hogy a nők máshol dolgozzanak, mint házvezetésben, most meg parfümöket árulnak, butikokban támasztják a pultot, sőt csak nőknek fenntartott fitneszteremben is tevékenykedhetnek már személyi edzőként. Mára ott tartunk, hogy háztartási állást inkább csak bevándorlók kapnak. Nyilván ennek több oka van, az egyik az engedelmesség. Egy külföldről érkező mindig kezesebb, mint egy szaúdi.

– Tanultál valamit?

Megrázza a fejét.

– Csak az alapokat. De bármire kérsz, megteszem. Megtanulom… – Föláll, és folytatja. – A ragut is megtanulom elkészíteni.

Khalid és apám jut eszembe, akik szó nélkül hajítanák ki őt. Mivel én mindig más akartam lenni, mint ők, csak ennyit mondok neki, amikor elsétálok mellette:

– Rendben. Készítsd el a vacsorát! És ma velem hálsz!

2. fejezet

Az asztalra helyezi a hatalmas tálat, kimegy az étkezőből, miközben az idősebb szolgálónő mentás vizet tölt a poharamba a jégkockahalomra.

– Még valamit, herceg? – kérdezi rekedtes hangján, de Saliha megjelenik egy új tállal, amiben szemmel láthatóan a kuszkusz van.

– Majd szólok – biccentek a koros alkalmazottamnak. Kicsit sajnálom. Ő az egyetlen tapasztalt szolga a palotámban, és ennek bizony az a hátulütője, hogy szerencsétlennek mindent ellenőriznie kell. És mivel azt már tudjuk, hogy Saliha pocsék munkát végez, valószínűleg dolgozik is helyette.

Saliha leteszi a tálat, majd a kezét tördelve kérdezi:

– Szedjek, herceg?

Bólintok, ő pedig megfogja a tányéromat, és először a kuszkuszt halmozza rá. Kissé behajol az asztal fölé, bizonyára érzi, hogy bámulom őt, mert reszket a keze. Amikor a köretből pár szem az asztalra pottyan, behunyom a szemem, ő pedig rögtön szabadkozni kezd:

– Bocsánat.

Leteszi a tányéromat, kézzel próbálja fölcsipegetni a kuszkuszt, majd a tányéromra dobja. Egyszerűen nem hiszem el, amit látok.

A földről is így felkapkodná, és a tányéromba pakolná? Le sem tagadhatná, hogy szegénysorból való. Igaz, nem ostorozhatom őt ezért. Tulajdonképpen az étel érték, és mi ezt sokszor elfelejtjük. Az egész életünk a csillogásról és a fényűzésről szól, pazarló életmódot folytatunk, amiért nem szégyelljük magunkat. Ja! Nem magamra gondoltam vagy a családomra, hanem úgy általában az emberekre. A nagyvilágra…

Sem azt nem teszem szóvá, hogy kézzel ért a vacsorámhoz, sem azt, hogy asztalról nem dobálunk vissza ételt a tányérba. Neki szemmel láthatóan nem tűnt fel, hogy mit csinált, ösztönösen cselekedett, és bizony az ösztön egy cseléd esetében nem jó. Sokat kell tanulniuk, minden apróságra oda kell figyelniük, még egy ágynemű felhúzása is külön ódát érdemel. Először is… Nem mindegy, hogy ki miként szereti. A tisztító előkészíti a kelméket, mosva, szárítva és vasalva. Normális esetben. Nálam kicsit más a helyzet, mert én agyvérzést kapok attól, ha a lepedő kemény, vagy a huzat ropog, mintha megsütötték volna. Nálam csak a mosás, szárítás, majd gőzzel simítás jöhet szóba, ettől az anyag puhává, mégis gyűrődésmentessé válik. Persze nem olyan tökéletes, mint egy vasalás után, de inkább legyen puha és kicsit ráncos, mint kemény, akár egy páncél. Már gyerekkoromban megvolt ez a mániám, emlékszem, nem voltam hajlandó olyan ágyban aludni, ahol keménynek éreztem a huzatot vagy a lepedőt. Apám csak egy hóbortnak hitte, anyám azonban nem kattogott rajta, kiadta, hogy a ruháimat vagy a lakosztályomból származó textileket a kezelések után mindig fújják át puhító oldattal. Sráckoromban végignéztem, ahogy friss ágyneműt húznak nekem. Nagyon fáradt voltam, és mielőbb le akartam feküdni. Nos… Talán negyven percet ücsörögtem, mert a lepedő felhelyezése kész olimpiai sportág. A csücsköt úgy behajtogatni a vaskos, súlyos matrac alá, hogy a sarok szépen fedve legyen, és akár az ugrálástól se gyűrődjön meg az anyag, művészet. Rohadt kemény meló… Szóval azóta nem piszkálom a szobalányokat. Valójában nem is érdekel, hogy rend van-e körülöttem, vagy káosz.

A ragut is rámeri, majd elém rakja.

– Biszmillah – suttogja, ami egyenlő azzal, hogy jó étvágyat kíván.

A szónak valójában nem pontosan ez a jelentése, de minden olyasmire vonatkozik, amikor Isten nevében teszünk, cselekszünk. Most amolyan „Allah nevében lássunk hozzá” jelentése van.

Én is ugyanezt mondom:

– Biszmillah.

Hátrébb lép, én közben a számhoz emelem az első falatot. Megcsap a kurkuma és a kömény illata.

Meglepően finom.

Hm…

A kuszkusz pergős, a ragu szaftos, kissé édeskésen csípős. Erősen fűszeres, de a köret sokat segít az ízek lágyításán.

Leteszem a villát, ő pedig újra mellém lép.

– Nem ízlik?

– De. Nagyon ízlik. Te csináltad?

Hevesen bólogat, majd elmosolyodik.

– Egy kicsit segítettek. – Megköszörüli a torkát. – Például azt nem tudtam, hogy a paradicsomot le kell forrázni, és le kell szedni a héját, hogy ne maradjon az ételben irritáló rész. De én fűszereztem. Fokhagymát még kellett volna beletenni, csak nem mertem… – Elhallgat, egy darabig nézzük egymást, majd kipirult arccal kérdezi: – Elmehetek?

– Igen.

– Hányra érkezzem a lakosztályba? – kérdezi a velem töltendő éjszakájára utalva.

Kissé meglepődöm a kérdésén. Ennyire nem okoz neki gondot ez az egész? Vagy csak tisztában van vele, hogy szegény lányként és szolgaként nincs más lehetősége, mint engedelmeskedni? Valami oknál fogva azért számítottam némi ellenkezésre.

– Kilencre – felelem egyszerűen, ő pedig szó nélkül kisétál az étkezőből.

* * *

Az ágyon ülök. Hol a telefon kijelzőjére pillantok, hol az órára. A mobilomon percenként villan fel Tasnim hívása, kezd idegesíteni. Kilenc óra lesz két perc múlva, amikor meghallom az ajtómon a kopogást.

– Gyere!

Kinyílik az ajtó, Saliha beljebb jön, és megáll velem szemben. Hát, mit mondjak…? Nem pörögte túl. Ugyanabban a ruhában van, amit egész nap viselt, konkrétan úgy néz ki, mintha takarítani jött volna.

Ja, azt nem tud.

Felállok, felé indulok, ekkor édes narancs és fahéj illata üti meg az orromat, így arra bizonyosságot kapok, hogy legalább tisztálkodott.

Minden bevezető nélkül szólal meg:

– Szűznek kell maradnom!

Az érdekes lesz.

Szerinte mit akarok vele csinálni a hálószobámban?

Kártyázni hívtam?

Szívesen az arcába mondanám: „Hahó! Én meg akarlak dugni!”

– Nem tudom, mit tehetnék ennek érdekében – vigyorodom el.

– Nem baj, én tudom.

Ejha.

Senki sem születik úgy a világra, hogy nincsenek képességei.

Na, halljuk!

Faggatnám, de nincs rá szükség, ugyanis leguggol, és esetlenül fölfelé kezdi tuszkolni a tobémat.

Nana! Ennél azért jobban meg szoktam adni a módját.

Hátrébb lépek, mire fölnéz rám.

Leemelem magamról a hosszú inget, majd egyetlen szó nélkül letolom az alsónadrágomat. Mivel nem mozdul, felszólítom.

– Vedd le a ruhád!

– De szűznek…

– Az maradsz – vágok közbe, bár igazság szerint ez rajta múlik a leginkább.

A sok „nem tudás” mellett, remélem, azzal azért tisztában van, hogy attól, hogy leveszi a ruháját, még nem szakad át a szűzhártyája.

A hidzsábját oldja ki először, és amikor szabaddá válik a haja, egy egészen más nő áll előttem. Sokkal idősebbnek tűnik, a haja nem túl hosszú, csak a válláig ér, és látszik, hogy nem sok figyelmet szentel neki. Beletúr a hullámos tincseibe, sejti, hogy a kendő lelapította, ezért próbálja felrázni. Zavartan rám néz.

– Csináltad már? – kérdezem az orális szexre utalva.

– Nem. De a nővérem felkészített rá, hogy egy herceg palotájában valószínűleg meg kell majd tennem.

Szép. Jó véleménnyel vannak a ház urairól.

Egy pillanatra elfordítom a fejemet, olyan hülyén néz ki ez az egész. Itt állok egy szál faszban, ő feszült, mint egy felhúzott íj, ráadásul a megjegyzésével porig is aláz, mintha minden alkalmazottammal leszopatnám magam.

Volt olyan idő is…

A szüzességünk elvesztése után minden helyen és időben a szex lehetőségét kerestem. Anyám akkoriban meg is vált az egyik női lakrész szobalányától, mert szerinte túl egyértelműen néztem rá, és meg akarta előzni a bajt. Elégedett volt a lépésével, és sejtelme sem volt róla, hogy bizony nem előzött meg semmit.

– És mit tanított neked?

– Mondjam el? – Lejjebb szalad a szeme az ágaskodó nemi szervemre. – Vagy mutassam meg? – pirul el az arca.

Ó!

Először az jut eszembe, hogy ebből a két lehetőségből az egyik nem igazán érdekel, de meggondolom magam. Már csak azért is, mert hiába tükröz szégyent az arca, a szavak úgy csúsznak ki a száján, mintha csak valami zöldségpucolást szeretne bemutatni. Kíváncsi vagyok rá, hogy meddig tud elmenni a szavak terén.

3. fejezet

Omar előttem áll, ellátok a feje fölött, és megállapítom, hogy nem akármilyen emberek lettek erre az akcióra berendelve. Persze a névsort ismertem, de most, ahogy itt állok, és tudatosul bennem, hogy együtt fogok dolgozni a szaúdi titkosszolgálattal, elönt valami fura mámorító érzés. Mindenkinek megvan a feladata, nekem nem sok jutott, de ezt is büszkén vállaltam. Egyébként is mindegy, ki mit tesz, mert minden cselekedetünkért ugyanúgy vállaljuk Allah előtt a felelősséget.

A hazám fontos nekem. Talán a legfontosabb. Nyilván nem mentem volna katonai pályára, ha nem így lenne. Tudom, hogy nem tökéletes minden, de akkor is ennek a földnek a szülötte vagyok, és sosem gyaláznám. Vannak, akik úgy bírálnak hatalmon lévő rendszereket, hogy azzal az adott ország minden egyes állampolgárát megsértik. Ez a szememben hazaárulás. Harcolni valami jobbért nem úgy kell, hogy felborítod a bölcsőt, ami ringatott, és mindenkiről megvan a véleményed, aki próbál visszamászni bele. Mert azt ne feledjük, hogy mindig az a leghangosabb, aki a kiborult bölcsőt úgy hagyja ott, hogy hátra sem néz, más hazát választ, miközben azt harsogja, hogy mit kéne jobban csinálni.

Akiért most megyünk, az minden szavával gyalázott minket, és bár ő szabadságharcosnak tekinti magát, mi nem annak látjuk. Szabadságharcos az, akinek a hazája többet ér annál, mint hogy elmeneküljön. Aki nem gyűlöli jobban az ellenségeit, mint amennyire szereti a hazáját.

Omar felém fordul, elmosolyodik, őt sem igazán izgatja ez a dolog. Parancsot kaptunk a védelmi minisztériumból, és mi végre fogjuk hajtani. Hogy helyes-e, vagy sem, egyébként sem a mi tisztünk eldönteni.

– Tegnap furcsa dolog történt – kezd bele.

– Micsoda?

– Tasnim megkérdezte, hogy szándékozol-e átjönni hozzám. – Kivár, de nincs mit mondanom. – Nem értettem, miért kérdezi, főképp mert neki akkor sem lenne dolga, ha jönnél. – Omarnak férfi inasa van, ő szokott az ügyeivel foglalkozni. – Aztán eszembe jutott, hogy néztél rá, amikor legelőször láttad. Meg az is, hogy a múltkor, amikor a masszázsból kijőve vártál rám, pont vele beszélgettél. Furcsállottam is. – Ismét elnémul, hagyom, hadd mondja végig. – Tegnap izgatottnak tűnt és idegesnek. Szóval… Megtudhatom, hogy Tasnimot, az alkalmazottunkat miért érdekli annyira, hogy mikor jössz a házunkba?

– Miért nem kérdezted tőle?

– Mert te vagy a barátom.

– Vele akartam tölteni az éjszakát – közlöm egyszerűen, mintha az a világ legtermészetesebb dolga lenne.

– Mármint Tasnimmal – mondja kijelentő módban, ezért csak bólintok. – Nálunk? A szobájában?

Felhúzom a vállamat.

– Ja! Olyasmi.

Közelebb lép, és fölbiccenti az állát.

– Megőrültél, Wallid?

– Jó, most nehogy azzal gyere, hogy ez csak egy kis szolga, meg ilyenek. Szórakozni jó…

– Nem erről van szó. Tőlem aztán azt csinálsz Tasnimmal, amit csak akarsz. De ne nálunk, könyörgök! Ismered az anyámat. Tasnim jól végzi a munkáját, és kedves lány, kár lenne, ha anyám kirúgná azért, mert te nem bírsz magaddal.

– Nyilván nem terveztem, hogy elmesélem anyádnak.

– Jegyezd meg, Wallid! Ami abban a házban történik, arról anyám biztos, hogy tudomást szerez.

Ez elég szarul hangzik.

Főképp mert Omarral tettünk már olyat azok között a falak között, ami tutira nem tetszene az anyjának.

– Na ne! És ahhoz mit szól, hogy olykor pornót nézel a haverjaiddal…

– Kuss már! – lép közelebb. – Az le van kódolva, csak apám tudja, hogy van olyan csatornánk, meg én.

– Na látod. Akkor mégiscsak van abban a házban valami, amiről az anyád nem szerzett tudomást.

– Tudom, Wallid, hogy ez téged szórakoztat, de nem ártana más helyszínt választani a légyottjaidhoz. Tasnim néha kap kimenőt. Mi lenne, ha akkor oldanátok meg?

– Hagyjuk, Omar! – Megindulok, mert a magángépek megérkeztek. – Nincs jelentősége. Nem mentem végül, és egy darabig nem is fogok vele beszélni. Hagyom, hadd főjön kicsit a levében.

– Meg akarod hódítani, vagy mi?

Ráemelem a szemem, elröhögi magát, tudja, hogy ez ostoba kérdés volt.

– Ha tudnád, milyen ügyes az új mindenes a palotámban, nem kérdeznél ilyeneket.

Meglódulunk, mellém lép, olykor felém fordul, mintha le tudná olvasni az arcomról, hogy mit akartam ezzel mondani.

– Ágyast csináltál belőle? Ki az?

– Nem láttad még. És nem lett ágyas. Vigyáznom kell rá.

Hangosan felröhög, mire az előttünk haladó emberek megfordulnak. Fontos és csöppet sem vidám órák várnak ránk, nem értik, min mulatunk ilyen jól. Az ember csak nem röhögcsél, amikor azért indul útnak, hogy kivégezzen valakit.

– Vigyázni?

– Szűz.

– Úgy érted, hogy tegnapig szűz volt?

– Nem. Most is az. Mindent csinálhatunk, de azt nem. Szegény családból való, kéne neki egy tisztességes férj.

Lassít, én is megállok, így lemaradunk, és kissé fesztelenebbül tudunk beszélgetni.

– És seggbe fogod dugni állandóan?

– Dehogy! – csapok a vállára. – Van neki szája is.

Újra megindulunk, a gépig már egyikünk sem szól semmit. A fedélzetre lépve megmutatják, hova kell ülnöm. Becsatolom magam, és innentől már csak és kizárólag a munkára koncentrálok.

* * *

Körülbelül négyórányi repülés után landolunk, ez még pont annyi, hogy nem viseli meg különösebben az embert. Nem beszélgettünk túl sokat, Omar ráadásul máshol kapott helyet, egész úton olvasott, én meg kábé egész úton ettem.

Amikor emberek közösen készülnek elkövetni bűnöket, mindegyik megragad egy képzeletbeli szálat. Tartják, hurkolják, szorítják, húzzák mindaddig, míg meg nem történik a gaztett, vagyis ki nem alakul a csomó. Onnantól bárki is engedi el a szálakat, a csomó bonthatatlanná válik, egyfajta kapoccsá, amely embereket, sorsokat fog össze, és ez tart akkor is, amikor valaki egyszer menekülni akar. Nem tudjuk majd meg nem történtté tenni, amit együtt csináltunk, és bármelyikünk tesz is bármit, mindnyájunk lelke felel érte. Ahmed a testvérem, és nekünk is van ilyen csomónk. Régen az ikertestvéremnek nagy álma volt, hogy teveversenyt nyerjen. Apám meg is tett ezért mindent, a legjobb szülőktől vásárolt állatot, és a legjobb hajcsárokhoz adta, míg Ahmed büszkén vállalta a tulajdonos szerepét. Körülbelül tizenhat évesek voltunk, és bevallom, a család minden tagjának tetszett, hogy Ahmed végre olyasvalamivel foglalkozik, ami férfinak való. A selejtezők úgy alakultak, hogy a tevéje holtversenyben vezetett egy másik férfi állatával. A sivatagban voltunk, egy éjszakát kellett ott töltenünk, hogy másnap újra futhasson csak az a két teve. Mindennél jobban akartam, hogy a testvéremnek sikerélménye legyen, ezért a másik fickó állatát olyan vízzel itattuk meg, amibe nagyon erős hashajtót, ricinust kevertünk. Nem akartunk mi semmit, csak azt, hogy a teve futás közben kicsit el legyen foglalva a háborgó gyomrával, vagy esetleg hogy erejét veszítse. Olyan jól sikerült a kis merényletünk, hogy szerencsétlen pára el sem tudott indulni a versenyen, így Ahmed futam nélkül jutott tovább. Elégedettek voltunk mindaddig, míg pár nap múlva meg nem tudtuk, hogy elpusztult az állat. Soha egyikünk sem beszélt róla többé, és soha senkinek nem vallottuk be, hogy mit tettünk. Ahmed azért nem, mert szégyellte, én meg azért nem, mert nem volt értelme. Sokat rosszalkodtam gyerekként, de mindig vállaltam a felelősséget, ha valakit megvertem vagy valamit összetörtem. Akkor egyszer nem. Talán csak Ahmed miatt… Nem tudom… Nem akartam, hogy elengedjen az a csomó, és távol kerüljek az ikertestvéremtől, hiszen eleve nem volt jó a viszonyunk. Ő irtózott ettől az esettől, míg én úgy láttam, hogy közelebb hozott minket egymáshoz. Ebből jól látszik, hogy még a bajokat és a problémákat is másként kezeltük. Természetesen Ahmed soha többé nem indított tevét a futamokon, sőt megkérte apánkat, hogy az istálló összes versenyállatán adjon túl.

Szóval most, hogy ideértünk Isztambulba, és hamarosan megtesszük a szaúdi követségen, amit meg kell tennünk, úgy látom, hogy a csomó már majdnem kész, mindössze húznunk kell rajta egyet, és onnantól nem enged. Tizenötünk gubanca… És még másoké, többek között Billalé, akiknek csak a parancsa és a terve van benne ebben az egészben, nem pedig a tettei.

Átülünk az autóba, ami megindul a szaúdi követséghez.

* * *

Láttam már őt máskor is. Gyerek voltam, és ő akkor még Szaúd-Arábiában élt, minden eseményen megfordult, cikket írt róla, bármi történt is a királyságban. Aztán minden megváltozott, ugyanis nemcsak leírta a dolgokat, hanem véleményt is formált, és sokszor úgy ferdítette a történetet, hogy az arra koncentrálódjon, hogy a birodalmon belül mindent a métely rág. A hatalom, ami a királyi család kezében van… Persze… Nem hazudott. Legalábbis nem mindig. De a lázítást, a felkelésre buzdítást egy iszlám állam sem tűri, és ezt neki is tudnia kellett. Tudta is. Fel volt készülve arra, hogy kiszökjön a királyságból, és a távolból mondja tovább a magáét. Billalnál talán ekkor szakadt el a cérna. Fenyegette, vérdíjat tűzött ki a fejére, de a fickó csak nem hallgatott el. Billal mindaddig higgadt maradt, amíg ez a szaúdi újságíró, Muwallad, magát Szaúd-Arábiát nem kezdte ócsárolni.

A titkosszolgálat kiderítette, hogy mikor csíphetjük nyakon a követségen, ahova a papírjaiért érkezik, amiben arra kap engedélyt, hogy egy török nőt vehessen feleségül. Ezért tudtunk ilyen pontosan érkezni…

Az arca riadt, fölemeli a kezét, próbál beszélni, de páran megfogják, míg az egyikünk egy zacskót húz a fejére. Én már megtettem, amit lehet, én csupán azt az utasítást kaptam, hogy juttassam be a csapatot az épületbe. Én adtam le a papírokat ellenőrzésre, ami bizonyította, hogy mindnyájan szaúdiak vagyunk, tehát jogunk van bejönni a követségre. Természetesen azt is el kellett mondanom, hogy milyen ügyben érkeztünk: kötelességünk Muwalladot, az újságírót hazavinnünk Rijádba, hogy kihallgathassák. Királyi parancsunk van rá, és egy király döntését senki sem kérdőjelezheti meg. Az igazi célunkat senki sem tudhatja meg. Talán hazavisszük, de nem így élve, és nem így egyben…

– Engedjetek el! Nem tehetitek… – Nem tud mást mondani, odakapna a zacskóhoz, de lefogják, így csak ismételgetni tudja: – Meg fogok fulladni! Nem kapok levegőt!

És mi pontosan ezt akarjuk.

Csöndben vagyunk, nem utasítgatjuk, nem fenyegetjük, hang nélkül kísérjük az ítélete elé. Négy ember aktív, mi, a többiek csak szótlanul nézzük az eseményeket.

A zacskó az arcára tapad, rángatózni kezd, a szeme kidülled, olykor pedig becsukódik. Vöröslő arca hirtelen fehérré, majd szürkévé változik, pont olyan ütemben, ahogy az élet távozik belőle. Összecsuklik a térde, egy ideig támogatják, majd hagyják, hogy a földre zuhanjon. A zacskót szorító emberünk még jó darabig térdel rajta, és szorosan tartja mindaddig, míg egyértelművé nem válik, hogy meghalt.

Kész a csomónk.

Megkötöttük.

Bonthatatlan.

Allah előtt ugyanaz a bűnünk, de a Megbocsátó ismeri az igazi indítékunkat.

Karim legalább százötven kiló. Mondhatnánk rá, hogy hájas, de Karim mindig is az erőt szimbolizálta a szememben. Nem mellékesen orvos. Letérdel Muwallad mellé, ellenőrzi a pulzusát, majd a légzését, végül pedig kinyújtja oldalra a kezét. Az időt mindnyájan rendszeresen csekkoljuk, tudjuk, hogy gyorsan vissza kell térnünk Rijádba.

Omar Karim kezébe adja a fűrészt, de rögtön elfordul. Úgy tesz, mintha egyszerűen csak nem érdekelné a dolog, de látom az arcán, hogy ez most más…

Karim belebújik egy nejlonoverallba, szétszabdalja Muwalladon a ruhát, majd úgy kezdi el a test darabolását, mint egy igazi mészáros. Kitűnően ismeri azokat a pontokat, ahol könnyen elválaszthatja a fejet a nyaktól, vagy a kart a válltól. Minden mozdulatát figyelem… Olykor eszembe jut, hogy nem kéne, de mégsem bírom elfordítani a fejemet.

Omar képtelen magában tartani.

– Nem bírnád másképp csinálni, Karim? Hiába nem nézek oda, borzasztó ez a hang.

Valóban az…

Karim felnevet.

– Aki nem bírja, az dugja be a fülét, és hallgasson zenét!

* * *

Mindegyikünk kezében ott a táska, benne az áldozat egy-egy darabjával. Karim alaposan bezacskózta a tetem részeit, de mégis folyton azt nézem, mikor kezd el valaki bőröndjéből csöpögni a vér.

– Túlléptük az időt. Nem vihetjük a géphez.

– Oda kell vinnünk. Hazarepül velünk Rijádba.

– Nincs idő erre. A B terv kell hogy életbe lépjen. Az itteni emberek készen állnak?

Omarral néma csöndben állunk, tudjuk, hogy a B terv azt jelenti, hogy itt, a kertben ássák el a táskákat. Ez több kockázatot jelent, de ez még akkor is szaúdi föld, így nem kattogunk azon, amin nincs mit.

A bőröndöket kihordjuk, és az isztambuli konzulátusunk emberei innentől átveszik Muwallad elföldelésének feladatát.