A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Beneath The Stars (Falling Stars #4), 2021

Copyright © 2021. BENEATH THE STARS by A.L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Fordította

VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek 1.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Örökké veled (Nem engedlek 3.), 2019

Csókolj meg (Szívdöglesztők 1. – Rex), 2020

Érints meg (Szívdöglesztők 2. – Kale), 2020

Ölelj meg (Szívdöglesztők 3. – Ollie), 2020

Érted dobban (Összhang 1.), 2021

Neked írom (Összhang 2.), 2021

Rád hangolva (Összhang 3.), 2021

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-08-1

PROLÓGUS

Rhys

Hat hónappal korábban

Éltél már át te is olyan pillanatot, amiből sokkal több is kellene az életedben?

Látszólag következmények nélküli perceket?

Kis semmiségeket?

Megtörtént, hogy közben mégis úgy érezted, most minden megváltozhat? Hogy olyan úton jársz, melyen nem lett volna szabad elindulnod, ám egészen egyszerűen képtelennek bizonyultál visszafogni magad?

Azt hiszem, pontosan ilyesmit éreztem, amikor szülővárosom, a dél-karolinai Dalton hangos, menő bárjában, az egyik bokszban ülve a sörömet kortyolgattam, és közben Maggie Fitzgeraldot bámultam. Az egyik legjobb barátom kishúga az ajkai közé szorított szalmaszállal kiitta a Margaritája utolsó cseppjeit is.

Egyfajta részeg extázisban vigyorgott rám, miközben én megpróbáltam azt a látszatot kelteni, mintha nem vettem volna észre, hogy milyen kibaszottul dögös ez a csajszi.

– Ó, nézze meg az ember a kis piást! Nem árt résen lenned, édesem. Ebben a pillanatban ugyanis túlságosan is boldognak tűnsz – szóltam rá jókedvű, de érdes hangon. Már attól is elöntött a vágyakozás, hogy egyáltalán rá pillantottam. – Nem lenne jó, ha ölben kéne kicipeljelek innen.

– Mmhmmmm – hümmögte Maggie továbbra is a szalmaszálat szopogatva, de olyan halkan, hogy alig hallottam meg a zajban. – Azt hiszem, szerelmes vagyok.

Mocorogni kezdtem, és majd megölt a vágyakozás, hogy megérintsem ezt a tiltott gyümölcsöt, miközben már amiatt is úgy éreztem, halálos bűnt követek el, hogy itt ülök a közelében.

Az a helyzet, hogy az általános iskolában egyszer sem kaptam csillagos ötöst a jó magaviseletem miatt.

Imádtam a tűzzel játszani.

Csakhogy…

Most más a helyzet.

Az árulás határmezsgyéjén táncoltam. Veszélyes vizeken vitorláztam.

Jó, nem arról volt szó, hogy bármi tiltott dolgot tettünk volna.

Vagyis hát mindaddig nem szegtünk meg egyetlen szabályt sem, míg a kiscsaj le nem lépett a mosdó felé. Amikor viszont visszatért hozzám, a kezében egy egész kancsónyi Margaritát tartott, az arcán pedig egymillió dolláros mosoly ragyogott.

Jókora önelégültséggel nyugtázta, hogy sikerült egy ismeretlen béna fazont rávennie arra, hogy vegye meg neki a piát. A jókedvét azóta csak fokozta az elfogyasztott ital.

Felnyögött, és kiszürcsölte az utolsó cseppeket is.

– Ó, jóságos egek… Mitől ilyen jó ennek az íze? Ez egész biztosan az istenek itala – kántálta kásás hangon, miközben megpróbálta a kancsóból az ital maradékát is beleönteni a poharába.

Nagyot nyújtózkodtam, aztán a velem szemközt ülő Maggie-re mutattam.

– Holnap reggel már az lesz a véleményed, hogy a tequila ördögi méreg. Biztosra veszem, brutálisan másnapos leszel.

– Tartod a homlokom, amíg hányok? – kérdezte túlságosan is nagy lelkesedéssel.

Érdesen felnevettem.

– Te tényleg mindent megteszel azért, hogy bajba sodorj, igaz, Maggie-ke? Ha a bátyád kideríti, mit csináltál ma este, akkor letépi a faszomat, ami nélkül mégis mennyit érne az életem?

Megpróbáltam megőrizni a komolyságomat, amikor észrevettem, a farkam megemlítésekor valósággal kiguvadt a szeme.

– Az nem lenne jó – suttogta felháborodva, és utána ádáz képet vágott. – Figyelj, nem gondolod azt, hogy ideje lenne a magam útját járni? Azzal foglalkozni, ami jólesik nekem?

Jól tudtam, Royce szerette volna aranykalitkában tartani a kishúgát, nem utolsósorban azért, mert a lány életében rengeteg szörnyűség történt.

Bizonyos mértékig egyet is értettem vele. Engem is elfogott az őrült vágy, hogy megoltalmazzam Maggie-t.

Viszont a lelkem másik fele…

Szerette volna kinyitni a ketrecet, és szabadon engedni ezt a kismadarat.

A lány egyértelműen bizsergett a vágyakozástól. Szét akarta tárni a szárnyát, hogy felemelkedjen a bércről, és a magasban szálljon.

Valósággal felfaltam a tekintetemmel az asztal túloldalán ülő alakot.

Fekete hajhullámok borultak karcsú vállára. A csábítás zuhatagjaként simították végig a hátát.

Nagy, kerek és szénfekete szeme egészen különleges volt. Mintha valaki grafitport kent volna szét a papíron. Lágy, árnyékba burkolódzó, ám ugyanabban a kibaszott pillanatban valamiért átható erejű is.

Maggie Fitzgeraldból mindig is egyszerre áradt a kíváncsiság és a félénkség.

Én mégis elsősorban arra figyeltem fel, hogy ez a kis ember elképesztően őszinte. Na, most, ha azt vesszük, hogy én viszont egy képmutató gazember vagyok, akkor még egyértelműbbé vált, hogy semmiképpen sem lett volna szabad itt lennem. Maggie-nek éles metszésű orra és még annál is határozottabb vonalú álla volt. Két örökké piruló orcája azonban ennek dacára is teltnek tűnt. Édes kis ajka csupán három árnyalatnyival volt sötétebb, és már szinte pirosan ragyogott.

A bal orcáján látható parányi gödröcske miatt kis híján megőrültem.

Mintha egy testet öltött csodát bámultam volna.

Tüneményes!

Csakhogy ez a kis szirén még csak nem is sejtette, hogy mennyire veszélyes lehet.

Olyan arccal bámult rám, mintha őszinte választ várt volna az előbb feltett kérdéseire.

– Szerintem bármi olyasmit megtehetsz, amitől boldog leszel – nyögtem ki végül fájdalmas őszinteséggel. Belekortyoltam a sörömbe, és az üveg fölött bámultam a lányt.

Maggie a pillantásával minden mozdulatomat követte.

Mintha az emlékezetébe akarta volna vésni őket.

Vagy arra vágyva, hogy a részükké válhasson.

– Na, de mi van akkor, ha csak most jövök rá, mindez mit jelenthet?

– Ebben az esetben biztos lehetsz abban, hogy útközben jó pár balfogást elkövetsz.

A gyomrom görcsbe rándult a rám törő vágyakozástól, ám én nem törődtem vele. Hétszentség, hogy én nem leszek Maggie egyik ballépése sem.

Őszintén?

Az a helyzet, hogy ma este csak titokban és bizony engedély nélkül lógtunk be ide.

Csak azért, mert a koncert plakátjaira kiírták, kizárólag tizennyolc éven felülieknek való, az még nem jelentette, hogy ne lett volna száz százalékig tiltott, amit tettünk. Nem kételkedtem abban sem, hogy Royce letépné a fejem, ha kiderítené, hova hoztam a húgát.

Ez a kislány amúgy húszéves.

Vagyis tizenkét esztendővel fiatalabb nálam.

Abban a pillanatban, hogy besétált a városunkba, mert segíteni szeretett volna előkészíteni Royce és az együttesünk énekesnőjének az esküvőjét, oly módon bilincselt le, amit egyszerűen nem engedhettem meg neki.

– Hogy a fenébe vettél rá mindenre? – mormogtam jókedvű ugratással.

Annyira cuki volt, ahogy felvonta a szemöldökét. Az elképesztően sötét szemében felvillanó édes ragyogástól sajgás hasított a szívembe.

– Tessék? Te nem akarsz velem együtt elkövetni pár ilyen ballépést? Én meg eddig azt hittem, hogy haverok vagyunk – ugratott.

Na, egészen pontosan ezzel a módszerrel csábított le ide.

Most már az egész arcán ott ragyogott az a bizonyos mosoly, és kiderült róla, a világon egyedül ez a fegyver képes megtalálni a rést a páncélzatomon.

Abban a pillanatban megértettem, semmitől sem riadnék vissza azért, hogy ezt a mosolyt láthassam a bájos arcon tündökölni.

– Ó, Maggie-ke, mi nagyon is haverok vagyunk.

Kinyújtotta a kezét az asztal fölött, és a margaritás poharát hozzákoccintotta a sörösüvegemhez.

– Igyunk a balfogásainkra! – mormogta.

Energia szikrázott a levegőben. Villámcsapás. Megint pontosan azt éreztem, amit mindig, ha a lány felbukkant a közelemben.

Mintha egy egyszerre megnyugtató és feltüzelő áramütés lett volna.

A bár árnyai keresztültáncoltak az arcán. Maggie belemosolygott a villódzó fényekbe, amitől megmozdult az az ennivaló gödröcskéje.

Basszuuuus!

Olyan jó lett volna megérinteni.

Megkóstolni.

Vadul megráztam a fejem, hogy magamhoz térjek, miután ez a nőszemély egyetlen pillantásával elbűvölt.

Nem számít, hogy félúton járok a pokol felé, őt akkor sem fogom megérinteni. Akkor ugyanis expresszvonaton vinnének le a fortyogó üstök közé.

Maggie közelében úgy éreztem magam, mintha biztonsági háló nélkül egyensúlyoznék egy nagy magasságban kifeszített drótkötélen. Ha megingok, végem.

A helyzet izgalmas és veszélyes volt.

Sokkal jobb lett volna, ha egy golyóálló üvegfal túloldaláról bámulom csak a lányt.

Kiszippantott egy kortyot, és egy pillanatra gyász villant a szemében.

Démonok táncoltak a fejében.

Egyértelműen úgy éreztem, ez az emberke képes átlátni rajtam. Belém néz, és akkor megpillantja mindazt, amit semmiképpen sem mutathatok meg neki.

– Tulajdonképpen hogy vagy, Maggie? – Pokoli dolgok álltak a háta mögött.

Őrült baromságok. A végjátékra a múlt héten került sor, és közben mind majdnem kikészültünk. Talán részben emiatt is hoztam le ide a bárba. Úgy éreztem, tehetnék érte valamit. Felvidíthatnám. Kikapcsolódhatna.

Maggie kiengedte a szájából a szalmaszálat és ráharapott az alsó ajkára, miközben a fejét oldalra hajtva, fájdalommal teli tekintettel nézett rám.

– Szeretnéd tudni, hogy igazából mit érzek, Rhys?

Nyeltem egy hatalmasat, mert összeszorult a torkom.

– Persze. Azt hiszem, igen.

Oldalra pillantott, aztán szénfekete tekintetével a szemembe nézett.

– Úgy érzem, összezúztak. Aztán megszabadultam. Elönt az elképesztő megkönnyebbülés, hogy tényleg lehullottak rólam azok a láncok, és most már végre élhetek. Közben azért rettegek, mert nem tudom, hogyan legyek szabad. Arra viszont készen állok, hogy megpróbáljam.

Rezzenéstelenül nézett a szemembe.

Annyira őszinte. Annyira tisztességes. Annyira más.

Képtelenség lett volna nem felfigyelni a lelkében égő fájdalomra vagy a szemében tündöklő reményre.

– Sajnálom, Maggie – mondtam. – Kibaszottul sajnálom.

Halvány ráncok jelentek meg a homlokán.

– Ne tedd, mert én sem teszem.

– Ugye tudod, hogy csodálatos vagy?

Félénken lesütötte a szemét, és piszkálni kezdte az üres poharát.

– De hát igazából nem is ismersz.

Közelebb húzódtam hozzá.

– Komolyan? Én meg azt hittem, hogy haverok vagyunk.

Hagytam, hogy jókedvű kihívás csengjen a hangomban, és örömmel láttam, hogy Maggie arcát elönti a pír.

Kicsit megvonta a vállát és rám pillantott.

– Tudod, hogy mire gondolok. De… Azt akarom, hogy… Barátok legyünk. Jó barátok. Hogy megismerhess.

Mintha csak egy titkot osztott volna meg velem.

Mint aki fél, hogy később megbánja a vallomását.

Pontosan az lesz, ha túl közel kerül hozzám.

Kiittam a söröm maradékát, az üveget letettem az asztalra, mielőtt kimásztam volna a bokszból. Kihúztam magam, és odaléptem a lány mellé.

Árnyékom ráborult e kedves apróságra, aki egész parányinak tűnt a boksz félhomályában.

Vajon felfigyelne a veszélyre? Ha jobban belém néz? A tudatalattija valahogy képes leadni a vészjelzést, ami miatt betartotta a három lépés távolságot tőlem? Csakhogy ugyanez ellenállhatatlanul odavonzott hozzá.

Felé nyújtottam a kezem.

– Gyere ide, te kis édes!

A tenyeremre meredt, mielőtt megragadta volna.

Kisült az energia.

Belehasított a levegőbe.

A kibaszott lángolás.

Basszus!

Ez a lány!

Felszegte az állát, miközben felnézett rám, és játékos jókedv ült ki az arcára.

– Táncolni akarsz velem, cowboy?

– Milyen cowboy?! – úgy kérdeztem, mint aki megsértődött. – Hát nem tettem teljesen egyértelművé? Én a bika vagyok… Bizony, a bika, édesem.

Kuncogva hátrahajtotta a fejét, és az arcán felragyogó mosolytól kis híján térdre rogytam.

– Azt hiszem, egy szép napon beújítok magamnak egyet, Rhys. Fogok magamnak egy olyan cowboyt, és ideköltözök Daltonba. Szülök vagy öt kölköt és lesz tíz lovunk. Megveszek egy régi nagy házat, ahol állandóan akad tennivaló. Mindörökre eljövök Los Angelesből. Magam mögött hagyom az egészet. Ugye milyen jól hangzik?

Halkan, kissé kásás hangon suttogott az álmáról.

Érdesen felnevettem, és egyik karommal átöleltem a derekát.

– Komolyan? Úgy tűnik, máris megvan az első ballépésed.

– Vagy talán ez lesz a lehető legjobb, amit tehetek.

A feje búbjához szorítottam az orrom.

Tűz.

Már nemcsak játszottam vele, hanem mezítláb táncoltam a parázsban.

Közben felvezettem a lányt a táncparkettre. Ahogy azt korábban már említettem, nem igazán mennek nekem a megfontolt döntések.

Teljesen a vágyakozás és a mohóság rabja lettem.

Körülöttünk kavargó párok táncoltak. Egymáshoz értek a pörgő, továbblebbenő testek.

Két karomba zártam Maggie-t.

Benzin ömlött a lángokra.

Olyan nyers vágyakozás marcangolta a lelkem, amihez hasonlót még sohasem éreztem.

Ostoba módon megpróbáltam nem törődni vele. Úgy tenni, mintha nem lenne fontos.

Mintha a kibaszott szívem nem remegett volna meg, amikor Maggie felnevetett.

Talán nem vigyorogtam vissza rá, ahogy fülig érő szájjal mosolygott?

Hátradöntöttem, mire felkiáltott, aztán hangos kacagással jutalmazta meg, ahogy jól megpörgettem.

– Isten adta tehetséged van ehhez, tudod? Benne van a countryzene a lelkedben, kedvesem. Azt hiszem, ideje lenne lelépnünk, hogy vegyünk neked egy pár csizmát.

Rám vigyorgott.

– És egy olyan cuki cowboyt is?

Jót kuncogtam, pedig közben teljesen kikészített az a gondolat, hogy át kellene engednem az egyik seggfejnek. Vérbe borult a szemem, amikor felvetődött bennem, hogy valaki más keze tapad rá.

Éppen ezért úgy táncoltam vele tovább, mintha éppenséggel erre születtem volna.

Az együttes most egy lassú dalba kezdett. Maggie a legcsekélyebb habozás nélkül átkarolta a nyakam. Az arcát hozzányomta a mellkasomhoz.

– Mire vágysz ebben az életben, Rhys?

Alig mozogtunk, csupán lassan ringattuk a csípőnket.

– Arra, hogy befusson a bandánk. Semmi más nem számít, csak ez.

Úgy éreztem, hogy szinte a teljes eddigi életünk során ezért küzdöttünk.

– Meg persze arra, hogy az anyukám boldog legyen – tettem hozzá vágyakozó nevetéssel. – Földig rombolom a régi házát, és építek a helyére egy hatalmasat. Ez a célom.

Talán fel is gyújthatnám az otthonom, hogy így elhamvadjon a bent rejtőzködő sok iszonyatos emlék.

Maggie együttérző hitetlenkedéssel mordult fel.

– Tényleg nem sikerült felfognod, hogy az együttesetek már befutott? Hat hónap múlva már úton lesztek Savannah-ba, hogy felvegyétek a nagylemezeteket. Mindenki megismeri a nevedet, Rhys Manning.

Úgy nézett rám, mintha büszke lenne erre.

– Na, pontosan. Amúgy pedig ki tudna elfelejteni engem? – Hagytam, hogy öntelt vigyor üljön ki az arcomra.

Kipirult az orcája, ám ennek dacára sem sütötte le a tekintetét.

– Az lehetetlen volna. Te felejthetetlen vagy – suttogta. Utána elvigyorodott, és huncutság vegyült a hangjába. – Észrevetted, hogy milyen sok nő bámul téged? A pokolba is, lehet, hogy egyedül kell hazamennem, mert ez a rengeteg csajszi mind rád van gyógyulva. Azt hiszem, hárman vagy négyen közülük máris azon törik a fejüket, mivel csaljanak be engem a mosdóba, hogy ott jól fejbe kólintsanak. Eltennének láb alól, hogy közelebb kerülhessenek hozzád.

Magamhoz öleltem.

– Komolyan azt hiszed, hogy ejtenélek?

– Hát… Nézzük csak… Itt van a barátod kishúga, aki addig szekált, míg el nem hoztad magaddal, meg az a rengeteg dögös spiné, akik pontosan tudják, hogy kell egy hozzád hasonló pasival bánni.

Nyugtalanná vált, bár a hangja továbbra is jókedvűen csengett.

Megpróbálta azt a látszatot kelteni, mintha az a sok csaj nem is érdekelné, és nem lenne kiakadva, ha rájuk gondol.

Jól éreztem.

Pontosan tudtam.

Mind a ketten kihajóztunk azokra a veszélyes vizekre.

Felemeltem a kezem, és az ujjam hegyét végighúztam az arcán. Csak egy hajszál választott el attól a gödröcskétől, amiért odaadtam volna az életem.

Vakmerő, mohó játszmába kezdve.

– A nyomodba sem érnének, Maggie. Nem bizony – feleltem megjátszott jókedvvel, azt remélve, semmi olyan nem csúszik ki a számon, amit később meg fogok bánni. – Ezenfelül nem hallottad azt a közmondást, hogy a barátság többet ér a puncinál?

Galádul rávigyorodtam.

Maggie felkacagott, elpirult, mosolygott, és basszus, lenyűgözött a cukiságával.

– Nem… Még sosem hallottam ilyesmit. Ezek szerint akkor rendkívül jó barátod vagyok. – Hagyta, hogy némi kihívás is beszivárogjon a hangjába.

Szerettem volna elsüllyedni benne.

Teljesen belemerülni.

Elveszni.

Basszus!

Vissza kell fognom magam.

Eddig és ne tovább!

Ingoványos talajra értem.

Gyorsan vékonyodott a drótkötél, amin egyensúlyoztam.

Ismét megpörgettem a lányt. Ezúttal csak lassan, cseppet sem törődve a zene ütemével. Maggie és én a saját ritmusunkra mozogtunk. Hátulról odahúztam magamhoz, és egy kézzel átöleltem a derekát.

– Mi ilyen jó barátok vagyunk – mormogtam bele a fülébe, azon töprengve, van-e bármi értelme is annak, hogy letagadjam, mit is művel velem.

Meg hogy mire vágyok.

Itt van ez a csendben növekvő energia. Az egyre erősebb vihar.

Tudtam, ennél nem mehetek tovább.

Csúnyán elbántak ezzel a kedves, jószívű és ártatlan teremtéssel, én pedig kurvára nem akartam akár csak a legcsekélyebb mértékben is további fájdalmat okozni neki. Még akkor sem, ha most csak egy kis bulira és kikapcsolódásra vágyott. Bár én éppen az ilyesmiben voltam jó, erősen kételkedtem abban, okos dolog lenne-e, ha velem lazítana egy nagyot.

Hat hónap múlva mindannyian a Tybee-szigeten leszünk, hogy felvegyük a lemezt. Royce azért jön oda, mert feleségül vette az énekesnőnket, Emilyt. Egy ideje arról tárgyaltunk a bandájával, a Riot of Roseszal, hogy kéne együtt is csinálni valamit, ezért valószínűleg ők is ott lesznek.

Ebből pedig az következik, hogy Maggie is egész biztosan beállít, éppen ezért a lehető legnagyobb ostobaság lenne kivetkőzni önmagunkból, mivel egyikünknek sincs szüksége effajta bonyodalmakra.

Ezenfelül… A jó kis bulizás lehetőségétől nem fognának el ilyen érzelmek.

A lány felsóhajtott, és ismét nekiszorította az arcát a mellkasomnak. Olyan erővel ölelt magához, hogy eltűnt kettőnk között a távolság, és úgy tűnt, mintha valósággal megpróbálna belém olvadni.

Igazából nem is hallottam meg a szavait, viszont megéreztem, ahogy belelehelte a kérdést a bordáimat ostromló szívembe.

– Na és mi az, amire te vágysz valójában, Rhys? A képmutatáson kívül. Túl azon, hogy híres legyél. Túl a zenén. A sok pénzen.

Vissza akarom csinálni.

Hogy eltűnjön a fájdalom.

Jóvátenni a bűnöm.

Lehetetlen.

Ehelyett inkább egy másik vágyamat mondtam el:

– Egyszerűen csak élvezni akarom minden napom. Jobbá tenni a körülöttem lévők életét.

Még erősebben átölelt, és a teste hozzám tapadt, amikor felnézett rám.

Forrón és szorosan.

Ez annyira helytelen, ám ugyanakkor egyértelműen helyénvaló helyzet volt.

Istenem! Milyen mocskos szemétláda vagyok! Kőkeménnyé vált a farkam, zihálva kapkodtam levegő után, és szerettem volna végigsimítani a testét.

Engedve a vonzerőnek, odahajoltam hozzá.

Összeért az orrunk.

Szétnyílt édes, csábító ajka, és vadul lüktetett a pulzusa.

A szemében felvillanó vágy és ártatlanság egyértelművé tette, hogy nem játszadozhatok vele.

Basszus!

Meg akartam csókolni.

Felfalni.

Megmutatni neki, mennyire gyönyörű.

Rászolgált a rajongásra.

Én azonban jól tudtam, hogy nem kezdhetek ilyen játszmákba.

Nem érinthetem meg a kincseket. Én ugyanis csak a dolgok bemocskolására és megrontására vagyok képes.

Erőnek erejével kiemelkedtem a kéj ködéből, lehámoztam magamról a vonzó kis testet, és egy képmutató álvigyort erőltettem az arcomra.

– Hugyoznom kell.

Zseni vagyok!

Az lesz a legjobb, ha egy sötét tahónak tart, aki ráadásul modortalan is. A nagyvilágban már ezer olyan nő akad, aki tanúsítaná, hogy tényleg ilyen vagyok.

Maggie elkomorodott.

Na, igen.

Nekem is ahhoz lett volna kedvem.

Megszorítottam a vállát, mintha egy gyerekhez beszélnék.

– Mi lenne, ha visszamennél a bokszunkba? Rögtön jövök, hogy kifizessem a számlát. Szerintem mára ennyi éppen elég volt.

Zseni vagy, Rhys. Tegyél rá még egy lapáttal!

– Persze. Na, igen. Rendben – mormogta, zavarba jőve a váratlan fordulattól.

Ismét ráharapott az alsó ajkára, lesütötte a tekintetét, és basszus, egy pillanatra elöntött a gyűlölet amiatt, hogy a lány esetleg arra gondol, ellököm magamtól, amit kínál. Bármi legyen is az. Valójában szívességet teszek neki.

– Mindjárt jövök. – Gyorsan belevetettem magam a tömegbe, mielőtt valami ostobaságot követhettem volna el. Odasiettem a férfi WC-hez. Megpróbáltam valamennyire összeszedni magam.

Felidéztem azt az ötezer kibaszott okot, ami miatt nem érinthetem meg.

Nem, te faszfej! Cseppet sem lenne helyes egyéjszakás kalandba bonyolódni a barátod húgával. Előfordulhat, hogy ez volna az életed legnagyobb balfogása.

Nekem elhiheted, volt már annyi ballépésem, hogy ebben az életben ne legyen szükségem többre.

Bent egyből odamentem a mosdóhoz, hideg vízzel megmostam az arcom, és vettem néhány mély, megnyugtató lélegzetet. Amikor végre sikerült visszaszorítanom a tomboló vágyakozást, kimentem és végigsiettem a folyosón.

Belevetettem magam a tömegbe, ami már tízszer olyan sűrűnek tűnt, mint amilyen az előbb volt.

Egymáshoz értek a testek.

Mohón és vadul.

Általában nagyon élvezem ezt a zűrzavart, ám most váratlanul rossz előérzetem támadt.

Elakadt a lélegzetem.

Bizseregni kezdett a kezem.

Le kell lépnem innen.

El kell futnom önmagam elől.

Oda kellett volna figyelnem a tudatalattimban felhangzó vészjelzésekre.

Keresztülfurakodtam a nyüzsgésen a bokszunk felé.

Majdnem megbotlottam, amikor a tömegből kirobbanva észrevettem, hogy egy seggfej az asztalunk előtt állva szinte rányáladzik a lányra.

Maggie behúzódott az árnyékba, miközben ez a mocsok az asztalra támaszkodva valamilyen béna dumával bepróbálkozott nála.

A semmiből őrjöngő harag zúdult rám.

Mintha hasba vágtak volna.

Egyszerűen nem lett volna jogom ilyen mohó birtokvágyat érezni.

A kettőnk közötti összeköttetés szikrázva megremegett, és belesimult a lelkembe.

Megpróbáltam elfojtani a haragom.

Végül is nem egy kisgyerekről van szó. Maggie képes meghozni a maga döntéseit.

Az ösztöneim valamiért mégis azt harsogták, hogy ez a helyzet nagyon nincs rendben.

Vadul megdörzsöltem az arcom, hogy valahogy elcsitítsam a lelkemben tomboló zűrzavart.

Maggie arcára kiült a megkönnyebbülés, amikor észrevette, ahogy felbukkanok az asztal fölé hajoló seggfej mögött.

– Hé, kedvesem, kész vagy? Leléphetünk innen? – kérdeztem, de úgy, mintha jogom lett volna így bizalmaskodni. Ezzel akartam a faszi tudomására hozni, hogy gyorsan le kéne koccolnia.

Sikerült megőrizni a hidegvérem.

De csak addig, míg meg nem pillantottam a szemétláda arcát!

Jéggé dermedtem.

Kihagyott a szívem.

Rám tört a döbbenet.

A félelem.

A harag.

A szenvedés.

Egyetlen pillanat elegendő volt ahhoz, hogy a múlt minden démonja rám támadjon.

Sikoltva megsemmisüléssel fenyegettek.

A döbbenetet őrjöngő düh követte. Nem maradt hely bennem a józan gondolatok számára, mert csakis arra vágytam, hogy torkon ragadjam ezt a mocskot, és ne engedjem meg neki, hogy újra levegőhöz jusson.

Azonnal nyakszirten ragadtam, és gyilkos haraggal ezt suttogtam a fülébe:

– Te meg mi a faszt csinálsz itt?!

Csak annyira mozdította meg a fejét, hogy felfigyelhessek önelégült arckifejezésére. Egyből megértettem, hogy a felbukkanása nem a véletlen műve volt.

– Csak felkérem táncolni ezt a csinos lánykát. Talán kifogásod van ellene?

Tudtam, tisztában van azzal, hogy megszegtem a szabályokat. Hogy átléptem a vörös vonalon.

Azért jött ide, hogy a számlám kiegyenlítésére kényszerítsen. Szorosabbra húzza a torkom körül a mindörökre rabigában tartó láncokat.

Megcsikordult a fogam, és a rám törő emlékek miatt elöntötte a sav a torkom. Megpróbáltam uralkodni magamon, felölteni megszokott álarcom. Szerettem volna laza, semmivel sem törődő fickóként viselkedni.

Csakhogy ebben a pillanatban az a valaki nem létezett.

– Húzz innen a picsába! – vicsorogtam rá, szembeszállva a rám törő szédüléssel.

Elém villant az a női arc.

Elfogott a hányinger.

Ilyen az, ha valakit elnyel a víz, és olyan mélyre kerül, hogy azt sem tudja, merre van a felfele.

Megfulladok.

A fickó ádázul felröhögött és szembefordult velem. Olyan jó lett volna egy ökölcsapással letörölni önelégült arcáról a gyűlöletet.

– Hűha. Igazi zsarnok vagy! Nem gondolod, hagynunk kellene, hogy a hölgy döntsön? Vagy talán őt is meg akarod gyalázni?

A fájdalmas dühtől elsötétült előttem a világ.

Egy kézzel megmarkoltam a faszi gallérját.

– Azt mondtam, hogy húzz innen a picsába! Tűnj el ebből a városból! – hörögtem olyan hangon, mintha borotvaéles üvegszilánkokkal lett volna tele a szám.

Maggie váratlanul ott állt mellettem.

Keze gyengéden a karomra simult.

Az érintésével kiemelt a kábulatból.

– Rhys… – mondta halkan. Megnyugtatóan. Lehet, hogy képes lenne megérinteni engem a sötétben? – Éppen az előbb mondtam neki, hogy nem egyedül vagyok. Semmi baj. Szerintem menjünk, rendben? Semmi gond.

Összevont szemöldökkel vettem egy mély lélegzetet és félrelöktem a gazembert, miközben legszívesebben a torkának ugrottam volna.

Hogy lezárjam az ügyet.

Fél szemmel rá figyelve a zsebembe nyúltam, és előhúztam pár bankjegyet, hogy kifizessem a fogyasztásunkat. Odadobtam őket az asztalra, majd figyelmeztetően a seggfejre mutattam:

– Nagy ívben kerülj el minket!

– Vicces. Ugyanezt én is kérhetném.

Ez bizony fenyegetés volt.

Megpróbáltam nem is törődni a ki nem mondottakkal, hanem ehelyett egy dühös pillantást vetve az öntelt alakra, megragadtam Maggie kezét, hogy kivonszoljam innen.

Egy lépést sem tudtam megtenni, amikor utánam szólt.

– Ki ez a csaj, Rhys? A ma esti punci, vagy talán az új barátnőd? Hümmm. Szerintem ez a csaj a kedvesed, igaz? Láttam ám, hogy a kocsidból szállt ki. Mit gondolna rólad, ha tudná az igazat?

Mire észbe kaphattam volna, máris rávetettem magam.

Elvakulva.

A perzselő düh félresöpörte a megfontoltságot. Az őrjöngéstől beszűkült a világ.

A seggfej még akkor is öntelten mosolygott, amikor nyakszirten ragadtam, és az arcát belecsaptam az asztal lapjába.

Fel kellett volna figyelnem az elégedettségére, ám túlságosan is nagy örömöt jelentett, ahogy az orra megreccsent a deszkán. Az asztal megremegett, üres poharaink felborultak és a padlóra zuhantak.

Összetört az üveg, én pedig hagytam, hogy elragadjanak az indulataim. Két kézzel megmarkoltam hátul az ingét, és magam felé fordítottam.

Vér ömlött az orrából, elöntötte a száját és lecsöpögött az álláról.

– Semmit sem jelent nekem ez a lány! Semmit! – hörögtem zihálva, mialatt az öklöm újra lecsapott.

Aztán megint.

Egyre erősebben.

Teljesen kivetkőztem magamból.

Őrjöngtem.

Mintha így ki tudtam volna törölni Maggie-t az agyából.

Hogy megkíméljem a lányt a fájdalomtól. Ne tudja meg, ki vagyok.

Az a faszfej meg csak vigyorgott, ahogy ütöttem.

Fehér fogát vér mocskolta be.

Közben éreztem, hogy a szavaim összezúzták Maggie szívét.

Akkor is ezt kellett tennem.

Nem kockáztathattam.

Nem engedhettem meg magamnak.

Talán nem volt eleve világos, mivel jár, ha a közelében vagyok?

A barom nyöszörögve a földre rogyott. Még most is vigyorgott, mert tudta, hogy ő nyert.

Sikerült tökéletesen végrehajtania a tervét.

Térdre rogytam és hörögve levegő után kapkodtam. Elhallgatott a zene, és a bárban mindenki körénk gyűlt, hogy testközelből láthassa, milyen szörnyűséget követett el ez a jókedvű fickó.

A kibaszott Rhys Manning!

A legtöbben videóztak, vagy fényképeket készítettek.

Basszus! Tekintetemmel a lányt kerestem.

Ötméternyire állt, ahova elrángatta az egyik kidobóember. Két kézzel szorította Maggie vállát, hogy visszatartsa. Fáradt tekintetemmel a fájdalommal és összezavarodottsággal teli szénfekete szempárt kerestem.

– Sajnálom – mondtam némán.

Két újabb kidobó csörtetett oda hozzám.

– Ne mozdulj, bazd meg!

Az egyik hátulról megragadott és visszarántott.

Nem tanúsítottam ellenállást.

Hagytam, hogy lenyomjon arccal a mocskos padlóra, és hátracsavarja mind a két karom.

Nem tudtam, milyen sokáig szorított így le, de aztán meghallottam odakintről a szirénákat. Az emberek tengere szétnyílt, amikor megérkeztek a rendőrök és a mentősök.

Megbilincseltek és talpra rángattak.

Maggie rám meredt.

Megbántott tekintettel, tehetetlenül.

Bánat hasított a szívembe.

Szerettem volna odamenni hozzá.

Elmondani neki, hogy sajnálom.

Nem gondoltam komolyan, amit mondtam.

Csakhogy ez volt a legjobb megoldás.

Így volt a legjobb.

Tulajdonképpen mi a fenéért lepődtem meg?

Hiszen az ilyesmi elkerülhetetlen.

Én elpusztítom a jót.

Összetöröm a szépet.

Hiszen ez már az első pillanattól kezdve nyilvánvaló volt. Vagy nem?

Én voltam az az út, amin nem lett volna szabad elindulni. A zsákutca. A messzeségben lesben álló katasztrófa, és ez a lány még csak nem is sejtette, hogy mi vár rá.

Én viszont nem voltam hajlandó magammal rántani Maggie Penelopét.