Copyright © Stella Albright, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

A kéziratot lektorálta: Nádasi Krisz

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

A fejezetnyitó képek forrása: Freepik

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Karakai Eszter

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-41-8

A történetet a valóság ihlette.

Azoknak a fiataloknak, akik úgy hitték, töröttek a szárnyaik:
Ne csak repüljetek, hanem szárnyaljatok!

1. Fisz-moll szimfónia

Ma lesz a meghallgatásom. Ezen a napon egyetlen elő adással eldől majd a sorsom, de egyáltalán nem akarok erre gondolni. Ehelyett inkább igyekszem kitalálni, mit viseljek az első fordulón. A gardróbból előhúzok egy türkizkék koktélruhát, az ujjaim között lágyan siklik a selyem. A másik kezembe a fekete kosztümkabátomat veszem, felébresztem évezredes álmából; azt hiszem, valami igazán különleges alkalomra tartogattam, ami valójában azóta is várat magára. Minden erőfeszítésem ellenére mégis azt érzem, ma valahogy semmi sem áll igazán jól rajtam. Milliószor könnyebb lenne, ha itt lenne most velem Lindsey, mert jelen esetben még az is nagy dilemma számomra, hogy a koktélruhát vegyem fel vagy a kosztümkabátot egy sötét szoknyával. Hiszen ez mégiscsak egy hivatalos, valódi zenei verseny, ezerszer komolyabb minden eddigi gimis fellépésemnél.

Nagyi tuti a blézerre szavazna egy sötétkék szoknyával, mondván, ezzel semmiképpen nem foghatok mellé. Lindsey viszont egyértelműen a türkizkék koktélruhára voksolna. Ez biztos. Papi meg – le merném fogadni – azt mondaná, menjek abban, amiben jól érzem magam.

Esélytelen.

Apu régen mindig arra bátorított, csendesedjek el egy pillanatra, és figyeljem, mit súg a szívem – de annak már több éve. Végül ezúttal is rá hallgatok, és a vállfákat eldobom, a ruháim siklanak a levegőben, majd az ágytakaróhoz simulnak, egyet kivéve; magamra öltöm a türkizkék koktélruhát, mielőtt kilépnék a meleg szobából a hűvös folyosóra.

Szokatlanul fagyos levegő szalad végig a testemen. Kiráz a hideg a gondolatra, hogy indulnom kell. Benyit a szél az ablakon, viharszerűen végigsöpör a folyosón, majd leszalad a lépcsőn, egészen a konyháig, ahol Nagyi hangos szitkozódásba kezd, amiért Papi ismét nyitva felejtette az emeleti folyosó végén nyíló kisablakot.

Az ablakhoz lépek, ahonnan egyértelműen látszik, hogy vihar közeleg. Még csak az hiányzik, hogy életem legmeghatározóbb pillanata kudarcba fulladjon, mert elázva, megsemmisülve állok a bizottság elé. Az ablaküvegen pillanatokon belül hangosan kopogni kezdenek az esőcseppek, majd finoman végigfolynak az üveglapon. A járdán két szomszéd gyerek hangosan visong, ahogy váratlanul utoléri őket a késő nyári zápor. Felhőtlen, gyermeki kacajjal kergetőznek, a pocsolyából ki-be ugrálva játszanak.

Elhomályosul előttem az ablakon túli világ, az eső csendesen mossa el a reggeli pörgés elképesztő ütemét, majd a félelem teljes kavalkádját, ami mindeddig elárasztotta a lelkemet. Ahogy a természet szépségében elmerülve bámulom az elmosódott üveget, úgy lassulnak bennem a gondolatok.

Haydn Búcsúszimfóniája zökkent ki a következő pillanatban, dallama üvöltve tölti be az emeletet. Végleg elnémul, amikor kinyomom az ébresztőt a mobilomon. Feleslegesen kapcsoltam be az este, mert ma is, mint mindig, fél órával korábban ébredtem.

Ahogy elindulnék lefelé a lépcsőn, végigszalad a tekintetem a fal mellett magányosan álló, antik komód tetején, és megállapodik a fehér képkeretbe bújtatott fotón. A képen egy lány tűnik fel, türkizkék koktélruhában, mosolya szomorúnak hat, tekintete elvágyódik a végtelenbe. Egy lány, akit egész életében csak egy dolog éltetett: a zene. Egy lány, aki nem bízott senkiben, csak az elrejtett lelkéből, a legmélyebb érzelmeiről síró hegedűjében, amit azóta is, már hosszú évek óta makacsul az ujjai közé szorít.

Ez volt minden.

Tényleg.

Minden, amiről valaha is tudtam, hogy az enyém, és soha, senki nem veheti el tőlem: a hitem a zene hatásában.

– Kész vagy? – Nagyi széles mosollyal az arcán váratlanul jelenik meg mellettem. – Lassan indulnunk kellene.

Sietve felém nyújtja a reggeli kávémat, de határozott mozdulattal visszautasítom.

– Most egy korty se menne le a torkomon – mondom remegve, hangom minden korábbinál feszültebb, torkomban elviselhetetlenül dobog a szívem. Nagyi aggódva végigmér, majd elhúzza a száját, de hosszú másodpercekig nem szól.

– Szép ez a kék ruha. Mondtam már, hogy ez a kedvencem? – hadarja, majd sarkon fordul, és elindul a folyosóról kígyózó lépcső felé. – Mehetünk?

– Papi nem jön? – kérdezem habozva.

– Elugrott Brad bácsikáddal a tóhoz, pecáznak, azt ígérte, visszaér, de nincs időnk tovább várni.

Pedig ha Papi megígér valamit, akkor azt tűzön-vízen át betartja.

Nagyi hosszasan elmélázik a karórája fölött.

– Ha felvesszük Lindsey-t út közben, ne felejtsük el Hollynak bedobni a virághagymákat. Már két hete ígérgetem neki.

Mire szólhatnék, Nagyi eltűnik, az öreg dzsip ajtajának csattanása pedig hangosan visszhangzik a garázsfeljárón. Még mielőtt elindulok, magamhoz szorítom a hegedűmet, csak ezután hagyom el az üres házat. A küszöbön megtorpanok egy pillanatra. A ház még velem is üresnek tűnik, nemhogy nélkülem.

Ezek vagyunk mi. Egy furcsa, darabokból összerakott család, akik csupán kényszerből képesek a nevetésre. A legjobb barátaink sem tudják, akik vendégként leülnek mellénk a családi asztalhoz, akik nevetnek a már milliószor elsütött favicceiken, hogy a mosolyunk mögött egy életre még épp csak képes szív bújik meg, bátor tekintetünk mögött pedig rettegés rejtőzik. Próbálunk mindenkinek megfelelni, de a családunk szétesése óta már senki és semmi sem ugyanaz. Meg kellett tanulnunk újra élni. Másképp. Anélkül, aki egykor mindannyiunknak a világot jelentette.

Mikor a kocsiba ülök, elindulok egy úton, ahonnan már nem lehet visszafordulni. Hangosan kifújom a levegőt. Nagyi egy másodpercre rám pillant, majd magabiztosan a gázra tapos. Pillanatokon belül reszketni kezd a lábam, percekkel később pedig már az egész testem elviselhetetlenül remeg. A szívem hangosan dübörög a mellkasomban, a pulzusom érezhetően az egekbe szökken.

Ma van a meghallgatásom.

Újra és újra visszhangzik bennem ez a valóság, ami most mégis elképesztően hihetetlennek tűnik.

Ma rendezik meg annak a nemzetközi zenei versenynek az első fordulóját, amit fiatal tehetségek számára hirdetnek meg minden évben – idén a Jesse Hallban, ami egy kisebb koncertterem Columbiában, a Missouri Egyetemen. A fődíj egy lemezkiadói szerződés, amit még kimondani is hihetetlen, de az igazság az, hogy ez a verseny sokkal több ennél; ez az a lehetőség, ami az életben csak egyszer adódik, elindít a siker valódi útján. Megváltoztathatná az egész életem. A Jesse Hall színpadán játszani pedig félelmetesen elképesztő kiváltság, hiszen ez egy igazán neves színpad, ahol egy hónap múlva például maga Alexander Markov, a híres zeneművész lép majd fel. A jegyeket két nap alatt elkapkodták, nekünk nem is sikerült szerezni.

De persze ritkán fordul meg felénk ilyesmi, csak találgatunk, miért ide szervezték idén ezt a világhírű zenei versenyt. Egy biztos, ha nem Columbiára esett volna a választás, semmiképp nem engedtem volna annak a rengeteg unszolásnak, amit az elmúlt egy hónapban folyamatosan kaptam, hogy mindenképp jelentkezzek.

De ami igaz, az igaz; egy zenész életében elengedhetetlen a napi négy-öt óra gyakorlás, a nyár utolsó hónapja pedig másról sem szólt, mint a folyamatos gyakorlásról a próbateremben, miután már Nagyiékat az őrületbe kergettem az állandó zenéléssel otthon. Születésem óta az életem része a zene, de igazán komolyan csak hosszú évekkel később kezdtem el foglalkozni vele, miután az életem egy hideg téli napon gyökeresen megváltozott. És örökké kárhoztatni fogom magam azért, ami aznap reggel történt.

Ahogy elhagyjuk a Missouri állambeli Hallsville kisváros tábláját, már minden elképesztően véglegesnek tűnik. A legjobb barátnőm már mellettem ül, hangosan csacsog valamiről, de egyszerűen képtelen vagyok figyelni, habár tudom, hogy Lindsey csakis az én megnyugtatásomra beszél egyfolytában, hogy oldja egy kicsit a bennem felgyülemlett feszültséget. Nagyi egy idő után megunja az üres fecsegést – ahogy ő mondaná –, és ujjával a lejátszás gombra nyom az ősrégi kazettás magnón, majd pillanatokon belül ordítani kezd a Beatles Yesterday című száma. A hangzavarra még rátesz az augusztusi hőség, amitől egyre rosszabbul érzem magam.

Mivel a dzsipben nincs légkondi, Nagyi utasítására minden ablakot teljesen letekerünk. Nagyi odavan ezért, élvezi, ahogyan a szél utat váj dús, ősz hajában. Ha Papi vezet, Nagyi mindig lehunyja a szemét. Ilyenkor gyakran mesél arról, amikor fiatalkorukban egyszer végigsüvítettek az országúton egy kölcsönkabrióban.

Remélem azért most nem csukja majd be a szemét!

A Columbia és Hallsville között vezető keskeny út mentén hatalmas fák sorakoznak, a magasra nőtt bozótost már rég kiégette a nyári nap.

Szeretem Columbiát. A Hallsville-től húszperces autóútra található nagyvárost, az egyetlen helyet a közelben, ahol nem állt meg az idő. Hallsville-ben úgy érezheti magát az ember, mintha a múlt századba csöppenne vissza. Még a gimnáziumi képzések is jóval többel kecsegtettek Columbiában, amikor három évvel ezelőtt beiratkoztunk a columbiai Rock Bridge Középiskolába. Lindsey a nyár elején végre betöltötte a tizenhetet, úgyhogy már vezethet, a szülei pedig állták neki a jogsit és egy új kocsit. Nekem időm sem lenne órákat venni vezetésből az állandó zeneórák mellett, másrészt pedig tudom, hogy Nagyiéknak nincs pénzük ilyesmire. De hála Lindsey-nek, ősztől vége a reggeli buszozásoknak, és végre a többi osztálytársunkhoz hasonlóan, végzős korunkra mi is kocsival járhatunk majd suliba. Nagyi már most rosszul van a gondolatától.

Pedig Lindsey jól vezet.

Többnyire.

Nagyi még megáll a közeli benzinkútnál tankolni, mindkettőnknek hoz egy-egy müzliszeletet az autósbüféből.

A főútról egy szűk utcába fordulva Nagyi megpillant egy parkolót közvetlenül az épület mellett, de zsúfolásig tele van, ezért feszülten tesz még néhány kört, mire végül leparkol egy távolabbi utcában. Ismét lenyűgöz a Jesse Hall épületének látványa, és még sokáig nem tudok betelni vele. Az óriási vörös kőfallal burkolt épület egy tizennyolcadik századi festményből kilépett palotára emlékeztet, minél közelebb érünk hozzá, annál jobban magával ragad méltóságteljes, lenyűgöző kivitelezése. A lépcső egy hatalmas, kétszárnyú ajtóhoz vezet, ahol elkérik a névre szóló belépőkártyámat, amit még a jelentkezéskor kaptam, majd egy szűk folyosó felé irányítanak, ahová Nagyiék már nem jöhetnek velem.

Olyan gyorsan történik minden, hogy a következő pillanatban már a sötét folyosó pislákoló lámpafénye alatt találom magam, egyedül. Hiába nézek vissza, a fekete öltönyösökön, az aranybarnára tapétázott magas falakon végigszaladó sötét árnyakon kívül nem látok semmit. A torkomban erőszakosan lüktet a pulzusom, kapkodom a fejem, a tekintetem ide-oda cikázik az előttem végigfutó vörös padlószőnyegen, majd a sötétre festett, díszkövekkel elegánsan kirakott mennyezeten.

– Itt tud felkészülni – közli egy határozott hölgy érzelemmentes hangon. – Ha bármire szüksége van, a szemközti irodában talál. Öt perc múlva maga jön.

– Öt perc? – hüledezem.

A kimért hölgy visszafordul.

– Igen. Tíz ötvenöt – válaszolja barátságtalanul. – Másra számított?

Háromnegyed tizenkettőre. Közel egy óra különbség. De egy hang sem jön ki a torkomon. Öt perc lehetetlenül kevés. Még elő kell készítenem a hegedűmet, és Nagyi kabrióhatása miatt a hajam is szörnyen áll. A tükörbe nézve sötét hajam a lámpafényben most egészen világosnak tűnik. Tisztában vagyok vele, hogy ez életem nagy lehetősége. Nem szúrhatom el, úgyhogy sürgősen össze kell szednem magam.

Végül mégis elkészülök. Ahogy a környék egyik legnépszerűbb koncertterme mögött a vörös, enyhén fakó szőnyeget koptatja fekete körömcipőm sarka, elképzelem, milyen érzés lesz majd ott fent állni, annyi idegen előtt. Mindeddig csak a nézőtérről láthattam mindazt, ami a nagyszínpadon történik.

– Musette Harmony Rayne, a hetes számú versenyző következik!

Hirtelen szólalt meg a mellettem álló fekete öltönyös, magas férfi. Száját szorosan az adóvevőhöz szorítja, füléből hosszan lóg a fülhallgató fekete, csavaros zsinórja. Felém fordul. – Majd a másik oldalon kell kimenni.

Mellettem a suli egyik tanára áll, ő kísér zongorán. Biztatóan mosolyog. Én ezzel szemben megszólalni sem bírok. Cipőm sarkának kopogása visszapattan a kopott, recsegő színpad padlójáról. Egy pillanatig a lábam alatt végigfutó fapadlót figyelem, majd eszembe jut, hogy Papi mindig mondta: egy művész felemelt fejjel, magabiztosságot sugározva, stílusosan sétál be a színpad közepére; a színpadra, ahol percekig ő irányít mindent.

A tekintetem végigszalad a koncerttermen. A színpadról figyelni fényévekkel elképesztőbb, mint a nézőtérről. Egy pillanat alatt végérvényesen elvarázsol. A pillantásom a pár méterre ülő zsűrire téved, akik sürgetően várnak rám. A bizottság tagjainak egy része híres zeneművész, közülük többen a Juilliard professzorai; magasztos, szigorú emberek.

Kétségbeesek. A nézőtér tele van, a közel négyszáz idegen arc között mégis azonnal kiszúrom Papit, aki büszke, bátorító mosollyal bólint. Hát mégiscsak ideért. Egészen biztos vagyok benne, hogy ebben a pillanatban pontosan érzi, ez az, amire szükségem van.

Lehunyom a szemem, és mire kinyitom, lélekben a világszerte ismert bécsi Musikverein aranytermében találom magam, ahol a következő és egyben utolsó körös meghallgatás helyet kap majd. Kiváló akusztikája miatt az a világ egyik legnagyobb tekintélyű koncertterme, számomra a klasszikus zene valódi nagytemploma. A historizáló stílusú, neoklasszicista, görög templomra emlékeztető épület színpadára állni pedig életem egyik legnagyobb kiváltsága lenne, a bécsi bizottságban ugyanis ott lesz Ichák Perlman is, a világhírű hegedűművész. Előtte és neki játszani valódi révbe érés. Minden porcikám arra vágyik, hogy az amerikai kisvárosból eljussak Európába, és megnyerjem a versenyt. Persze, tejesen biztos vagyok benne, hogy ez csak egy álom marad.

Csend uralja a koncerttermet. A saját lélegzetem az egyetlen, amely hangosan és őrült sebességgel lüktet a levegőben. Ahogy az ódon, juharfából készült, sok mindent megélt versenyhegedű a vállamra simul, minden kétely és bizonytalanság elhagyja a lelkemet, az idő megáll, a levegő pedig megdermed körülöttem.

Csak én vagyok, és a hegedűm.

Jelzek a zongoristának, a következő pillanatban a zene egyszer csak életre kell. Az ujjaim eggyé válnak a hegedű testével, végigszaladnak a fogólapon, a zene egyszer csak életre kel. Haydn Búcsúszimfóniája végérvényesen betölti a teret. A műnek nincs zongoraátirata, de valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag mégis úgy éreztem, ezt kell játszanom, így aztán mégis készült egy.

Aztán már csak a hegedű szól. Mire az utolsó hang is elszáll a végtelenbe, az elképesztő akusztikának köszönhetően még másodpercekig visszhangzik a zene harmóniája a nagyteremben. Lélegzetem zaja megsüketít, majd a csendet, ami pillanatokra ismét uralja a külvilágot, hirtelen felváltja a tapsvihar. Még mindig képtelen vagyok mosolyogni, mert az elmúlt néhány perc életem legsokkolóbb és egyben legcsodálatosabb élménye volt. Elárasztott a zene harmóniája. Soha azelőtt még nem tapasztaltam ennyire elevenen a zenét.

Aztán ahogy a bizottságban ülő művészek rezzenéstelen arcát bámulom, elillan a pillanat.

Otthagyom a színpadot, mögötte egy hosszú folyosóról nyílik egy ajtó, amely közvetlenül a koncertterem bejáratához vezet. Itt lehetőségem van mindenki háta mögül figyelni a következő versenyzőt. Nem vagyok benne teljesen biztos, hogy szeretném hallani azokat, akikkel együtt versenyzek, és azon gondolkodni, vajon mennyivel jobbak nálam. Papiék viszont ki fogják várni a végét, ahogy ezt teszik minden egyes iskolai hangversenyemen, mondván, megtisztelik a többi versenyzőt is. Lindsey közel sem így gondolja. Ő abban a pillanatban, ahogy meglát a bejáratnál, az utolsó sorok mellett, feláll, majd széles mosollyal az arcán felém indul, és izgatottan magához szorít.

– Király voltál! – súgja, majd halkan elhagyjuk a termet.

A sorok legvégén egy magas, enyhén őszes, sötét hajú, negyvenes férfi ül, talpig feketében. Egy pillanatra összetalálkozik a tekintetünk a félhomályban, ahogy elsétálok mellette. Magam sem értem, de különös érzés kerít hatalmába, hosszú évek óta nem éreztem ilyet. Az ajtóból még visszanézek rá, de már csak a szünetre távozó emberek kígyózó sorát látom, ahogy kiszivárognak a folyosóra.

A döntésre hosszú hónapokat kell még várni, legalább három hónap, mire írásbeli visszajelzést küldenek, és a továbbjutókat tájékoztatják a bécsi meghallgatás időpontjáról, ahol ugyanazt a darabot kell játszani, mint az első meghallgatás során, de nyilvánvalóan sokkal jobban. Tavaly a New York-i Carnegie Hall adott otthont a második fordulónak, de mire végül Papiék meggyőztek, hogy jelentkezzek, egy nappal lekéstem a határidőt.

– Harmony, ha ezek után nem hívnak vissza, akkor meg sem érdemelnek – folytatja Lindsey, ahogy kilépünk a hűvös épületből a forró levegőre.

Sejtelmes mosoly ül ki az arcára, talán látja rajtam, hogy eszeveszettül kikészültek az idegeim, és még mindig nem bírom felfogni, hogy mindez velem történik, és hogy túl vagyok rajta. De még hogy vagyok túl! Világéletemben most éreztem először, hogy a hegedűmmel csakis egymásnak játszottunk. Nem az embereknek. Csak mi voltunk.

– Nem hinném, hogy sikerülni fog – mondom ennek ellenére. Azonnal kételkedni és visszakozni kezdek, miközben óvatosan letelepszek a lépcső legfelső fokára, mielőtt végleg elájulnék. – Rengetegen eljöttek.

– Ja, durva, hogy még Missouriban is ennyi zenész van – húzza el a száját Lindsey csodálkozva.

Oldalra pillantok, és látom, ahogy leszáll mellém egy pillangó a korlátra; széles szárnyai tengerkék színben pompáznak. A nap fényében kéksége egybeforr a távolban ragyogó kék éggel és a ruhám színével. Sokáig vesztegel mellettünk, mintha várna valamire, magasztos megjelenésében hosszú időre elveszek. Majd hirtelen széttárja szárnyait, és elillan a meleg nyári napsütésben.

Mély levegőt veszek, majd hangosan kifújom magam elé. Erőt kell gyűjtenem, hogy elvonszoljam magam a dzsipig, és haza induljunk. Felállok, és Lindsey-vel lesétálunk a lépcsőn. Nagyi feltűnik a bejáratnál Papival, és a lépcsőn lefelé szaladva hangos örömáradatát zúdítja rám, az autóig egészen örömtáncot lejt, miközben újra és újra elmondja, hogy az ő egyetlen unokájánál nincs tehetségesebb a világon, és hozzám képest mindenki más csak szegényes utánzat, akik fel sem érhetnek hozzám – ami most egészen szokatlan tőle, azok után, hogy évekig hallani sem akart arról, hogy a kezembe vegyem a hangszerem. De persze Nagyi az életidegen lelkendezésével csak túloz. Papi ezzel szemben csak kedves mosollyal az arcán gratulál, és illedelmesen elmondja, nagyszerű volt minden, amit a színpadon műveltem, majd mielőtt beülnénk a dzsipbe, megáll, mélyen a nadrágzsebébe nyúl, és váratlanul előhúz két vadonatúj koncertjegyet, majd meglobogtatja előttem.

Markov.

– Ezt nem mondod komolyan! – kiáltom izgatottan. Papi arca abban a pillanatban legalább annyira derűssé válik, mint a reggeli zápor óta ismét fényesen kiderülő égbolt. Széles mosollyal az arcán bólogat, mire gondolkodás nélkül a nyakába borulok. – Mégis hogy…?

– Tudom, hogy a Paganini Hegedűverseny óta rajongsz érte. Félre tetettem kettőt még aznap.

– Te vagy a legjobb, Papi! – hálálkodom, majd ezt követi a szokásos közös fagyizás, csokoládésziruppal és színes gumicukorral a tetején; ez amolyan családi hagyománnyá vált nálunk az iskolai hangversenyeket követően az elmúlt pár évben.

Az éjszaka sötétjében váratlanul a távolból beszűrődik a fény az elmémbe, és alattomosan a közelembe férkőzik, miközben halványan betölti a körülöttem felvillanó teret.

Egy férfi ismeretlen, vérben ázó, vastag karja kutatva bénult testem felé nyúl a félhomályban. A már rég elfeledettnek hitt jel élesen kirajzolódik a bőrén az összetört üvegszilánkok között.

A következő pillanatban ismét rémisztően leuralja a sötétség a külvilágot, és az egyetlen, amit hallok, az őrült, kétségbeesett kiabálás, csak most tudatosul bennem igazán, hogy belőlem tör fel.

Nagyi rémülten berohan a szobába, és az éjszaka kellős közepén gondolkodás nélkül, idegesen rácsap az éjjeliszekrényen heverő kislámpa kapcsolójára, mely másodpercekkel később vörös fénnyel világítja be a teljes emeleti hálószobát. A már közel tíz éve otthonomat nyújtó öreg, fél évszázados múlttal rendelkező faszerkezetes családi ház egyik emeleti hálószobájában egymás szoros ölelésében sírunk.

Még sokáig nem térek magamhoz.

Legutóbb öt évvel ezelőtt álmodtam erről; azt hittem, soha többé nem kell visszakerülnöm a balesetet elszenvedő gyermeki énem bőrébe, elfeledve, hogy már felnőttem. Olyan, mint egy levetített mozifilm, amelyben én magam vagyok a főszereplő.

Tizenkét éves voltam, amikor egy újságcikk végérvényesen átírta az életem, és attól a naptól kezdve egy teljes éven át éjszakánként visszatérő álmok gyötörtek. Egy darabig Nagyiék nem tudtak mit kezdeni a helyzettel, majd egy idő után már egészen hozzászoktak, hogy éjjelente kiabálva ébredek fel. Hiába meséltem az álmomban megjelenő férfiról és a különös tetoválásról a karján, soha nem mondtak többet annál, mint amit magam is tudtam arról a bizonyos tíz évvel ezelőtti ködös reggelről. Az igazság helyett a terapeutám különböző kezelésekre küldött, és egy idő után egészen úgy tűnt, hogy az EMDR és a kognitív viselkedésterápia meghozta az eredményét.

Amint lehunyom a szemem, ismét felvillan előttem az a karjára varrt, ismeretlen szimbólum, mely a mai éjjelen még erősebben beleégett az emlékezetembe, és talán már soha nem ereszt többé.

Hajnali négy óra van. Képtelen vagyok akár egy pillanatra is lehunyni a szemem. Rettegek visszaaludni.

Bámulom a teraszajtón beszűrődő reggeli nap fényét, ahogy narancsszínbe burkolja az egész szobát. Sugara óvatosan közelebb húzódik hozzám, mielőtt teljesen beborítana a reggel.

Tisztában vagyok vele, hogy a tíz éve várt kérdéseimre a válaszok talán sosem kerülnek napvilágra. Nagyiék egyszer sem tettek lépést afelé, hogy a helyükre illesszék életem kirakósának hiányzó darabjait. Mintha csak tudatosan elzárnák előlem az igazságot. Valószínűleg így is van.

Hogy annyi év után miért történt meg velem ismét pont most? Elképzelésem sincs. De abban az egyben egészen biztos vagyok, hogy elérkezett a pillanat, amikor a saját kezembe kell vennem az irányítást. Ki fogom deríteni, mi történt a szüleimmel valójában, és miért kellett végleg itt hagyniuk.

Azt hiszem, már tudom is, hol kezdjem.

Magamra húzom a vastag, puha köntösömet, mielőtt a rémisztően elcsendesült ház kopottas falépcsőjén a földszint felé venném az irányt. A folyosó még mindig éppen olyan hűvös, mint ahogyan tegnap reggel végigszaladt a vihar szele a házon, és egészen lehűtötte az emeletet.

Szerencsére pontosan tudom, Nagyi hol tartja azokat a dolgokat, amiket szigorúan elzár előlem; a lépcső mellett lapul egy egészen kicsi raktárszoba. Soha életemben nem jártam még ott. Nagyi senkit nem enged be.

Elérkezettnek látszik a pillanat, amikor végre kipróbálhatom, hogy a gyerekkoromban olvasott detektívregényben bemutatott technika, miszerint egy hullámcsattal is képesek vagyunk feltörni egy régi zárat, valóban működik-e. Néhány hosszú, idegfeszítő percet követően végre kiderül, hogy Nancy Drew nem hazudott.

Nyikorogva nyílik ki előttem a megkopott faajtó. A szobában heverő ősrégi, ódivatú íróasztal egészen úgy fest, mint egy tizenéves lány iskolai tanulósarka.

Nagyot nyelek, és hosszasan kifújom a levegőt magam elé; az ijesztően élükre állított, használatra kész tárgyak mind Anyu rég elfeledett, hosszú évtizedek óta porosodó múltját idézik.

Hosszasan átsöpröm az asztalon heverő jegyzetpapírok tömkelegét, majd a fiókban porosodó brosúrák, jegyzetfüzetek és személyes naplók múzeumát. A fiókban egy sötétbarnára lakkozott, vastag fadoboz lapul, melynek apró lakatja még a legolcsóbb hullámcsatnak sem okoz gondot. Ahogy felnyílik, néhány apróbb, személyes tárgy tűnik fel előttem, a tetején egy fekete-fehér fényképpel. Az ujjaim közé fogom a megviselt fotópapírt, de mielőtt jobban szemügyre venném, igyekszem lefújni róla az évtizedek alatt rátelepedett vastag portakarót, mely hosszú évekre maga alá temetett három bőrdzsekis, szakadt farmernadrágos kölyköt, akik velem egyidősnek tűnnek, mellettük egy idősebb férfi pontosan ugyanilyen rockszerelésben áll. A kép hátulján Leonard R. Rayne, a Howling Rivers frontemberének kurta aláírása. Ahogy sietve ismét megfordítom, a fotón azonnal felismerem Apu kecskeszakállas fiatalkori énjét, és néhány régi zenésztársára is ráismerek a mellette álló fiúkban. A tizenhét éves srácok mellett egy büszke, negyvenes évei közepén járó férfi; egészen hasonlít Apura. Azt hiszem, az édesapja lehet, az én nagyapám, akit valójában sohasem ismertem. Jóval születésem előtt váratlanul meghalt. Ennél többet sosem meséltek róla.

Hosszasan elidőzök a kép felett, és ahogy összehúzott szemmel a tetoválásokat kutatom Apu karján, a megannyi különböző varrás között a csuklója fölött feltűnik a jel, amit az álmomban megjelenő férfi is visel.

Teljesen megegyeznek.

Ezzel szemben az álombeli férfi semmi mást nem varratott a karjára. Tekintetem a mellette álló nagyapám karjára téved; rajta pontosan ugyanaz a jel rajzolódik ki. Egészen olyan, mint a régi detektívregényekben feltűnő gengszterek tetoválásai.

Zaklatottan tovább kotorászok a régi fadobozban; a legalján megpillantok egy színes családi képet. Egy rég elmúlt vasárnapi dzsembori elkapott pillanata, azokból az időkből, amikor még minden tökéletes volt; amikor a zene és a szeretet olyan kötelék volt közöttünk a szüleimmel, mint még soha senki között ezen a világon. Hosszasan elmosolyodom, ahogy boldog arcunkat bámulom a félhomályban.

Hangosan recseg a lépcső fapadlója, egészen idáig hallatszik. Úgy tűnik, Nagyiék felébredtek. Gyorsan még lefotózom a családi délután emlékeit őrző képet a mobilommal, majd sietve távozok. Az egyetlen, amire emlékezni szeretnék. A tetoválás már úgyis mélyen az emlékezetembe égett.

Egy biztos: ki kell derítenem, mibe keveredtek a szüleim, és miért kellett meghalniuk.

Mi az a titok, amiről évek óta mélyen hallgatnak a nagyszüleim?