A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kendall Ryan: My Brother’s Roommate

(Frisky Business #2), 2020

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szeress és hazudj, 2018

Szeress és akarj, 2019

Szerelem első érintésre, 2019

Szeretni mindenáron, 2019

Az éjszaka ura, 2019

Fagyos szenvedély, 2020

Tüzes szenvedély, 2020

Szexi szelfi, 2020

A szobatárs (Társas játék 1.), 2020

A játszótárs (Társas játék 2.), 2021

A lakótárs (Társas játék 3.), 2021

A lelki társ (Társas játék 4.), 2021

Utálom, hogy akarlak (Kacér játszmák 1.) 2021

Copyright © 2020 Kendall Ryan

Hungarian translation © Medgyesi Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36-1-770-7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-22-0

ELSŐ FEJEZET

Wolfie

– Érted, hogy mire gondolok? – Tessa felfüggeszti a drámai monológját egy pillanatra, de ahhoz nem elég hosszú időre, hogy valóban tudjak válaszolni.

Ami jó is, mert az őszinte válasz az lenne, hogy fogalmam sincs, mire gondol. Bármilyen sok időt töltöttem is a bárpultnál mellettem ülő nővel, kezdek rájönni, hogy valójában nagyon kevés bennünk a közös.

– Olyan mogorvának tűnsz, Wolfie! – szorítja meg incselkedve a térdemet a pult alatt. – De azt hiszem, a lányok szeretik az ilyesmit, nem igaz?

– Persze – bólintok, nem veszem a fáradságot, hogy kijavítsam.

Kívülről kívánatos agglegénynek látszom. Fiatal vagyok – huszonkilenc évesen legalábbis viszonylag az –, és egyedülálló, kivéve az alkalmi kapcsolatot Tessával, amikor túl sokat iszom. Sikeres vállalkozást vezetek a barátaimmal, a Kacér Játszmákat, amely hozott pár millió dollárt a bankszámlámra az elmúlt pár év alatt.

De mi az oka, hogy alig bírom rákényszeríteni magam, hogy mosolyogjak egy csinos lányra, aki kefélni akar velem? Hát, az bizony bonyolult.

A kapcsolatom Tessával barátság extrákkal, és csak azért működik, mert ő nem vár tőlem sokat, nem követel választ a kérdésre, hogy mi a baj velem. Nagyon keveset tud rólam, mert ennél többet nem is vagyok hajlandó megosztani vele, de most olyan együttérzőn néz rám, hogy kiakaszt.

Nem veszem a fáradságot, hogy visszamosolyogjak rá, még akkor sem, amikor megpaskolja a combomat, mogorvának hív, és nevet a saját tréfáján. Bár tréfa egyáltalán valami, ha igaz?

Pár bankjegyet hajítok a pultra, eleget a pohár borra és a whiskey-mre, aztán felállok a bárszékről.

– Menni akarsz? – kérdezi Tessa vidáman.

– Azt hiszem, hazamegyek, Tess.

Némán rám mered, feláll, és felveszi a retiküljét.

Francba! Ez aztán jól ment.

Az ajtóhoz kísérem őt, biccentek a pultosnak, amikor elmegyünk mellette. Tessa nem köszön el tőlem azonnal odakinn, egyik lábáról a másikra áll, aztán felém fordul.

– Wolfie – simogatja meg az arcomat. Kedves gesztusnak szánja, de én lekezelőnek érzem. – Aggódom érted. Nem hagyhatod, hogy a múltad határozzon meg! Semmi sem volt a te…

Felemelem a kezem, hogy leállítsam.

Elkomolyodik az arca, közelebb hajol, és halkabban beszél hozzám.

– Nos… ha meggondolod magad…

Hátrálok egy lépést.

– Nem fogom, Tess. Ma este nem. Fáradt vagyok.

Ami igaz is. Fáradt vagyok. Ahhoz, hogy megjátsszam magam. Úgy tenni, mintha minden rendben lenne. Feltenni a maszkot minden egyes alkalommal, amikor kilépek a lakásból.

Tessa egy utolsó szomorú mosollyal sarkon fordul, és távozik. Figyelem, ahogy beszáll az autójába, és elhajt.

Zavarnia kellene, hogy milyen csalódott arcot vágott. De már vagy fél tucatszor lefolytattuk valamilyen formában ugyanezt a beszélgetést. Tessa többet akar, mint amennyit nyújthatok. Normális kapcsolatot. Egy olyan pasit, aki vad szexhez juttatja, amelyre ő a hálószobában vágyik, és aki össze tudja szedni magát, vagy legalábbis képes megjátszani, hogy jól van.

Kifejezéstelen arccal elindulok az autómhoz.

Zaklatottnak kellene lennem, de már hónapok óta érzem, hogy kezd kifújni a kapcsolatom Tessával. Bármennyire szeretem is, ha a dolgok változatlanok, mégis elkezdtek megváltozni. Azt hiszem, a szokásaim rabja vagyok, mit mondhatnék? És minél jobban próbál Tessa megtartani engem, annál messzebbre akarok kerülni tőle.

Talán felkavart mindaz a változás, amelyen keresztülmentem az idén. Ki tudja? Az egyik legjobb barátom, Hayes megállapodott – ráadásul a húgom, Maren mellett. Egész télen magányosnak éreztem magam, vagy az edzőteremben töltöttem az időmet, vagy túl sokat dolgoztam.

A barátaimmal környezetbarát, pár- és nőközpontú szexjátékokat fejlesztettünk ki. Egy híresség posztolt a blogján az egyik organikus termékünkről, és bumm. Mire észbe kaptunk, már elárasztottak bennünket megrendelésekkel.

Az internetes oldalunk kétszer összeomlott az első napon. Eladtunk minden darabot, mire végre fel tudtuk futtatni a termelést, és a hírverésnek köszönhetően a sajtó is elkezdett foglalkozni velünk. Nem semmi sztori volt… öt barát, aki az igazgatótanács helyett a hálószobában akarta megváltoztatni a dolgokat. Tíz hónap leforgása alatt milliomos lettem. Ahogy mindnyájan. Kész őrület volt.

Ami azt jelenti, hogy boldognak kellene lennem, a világ királyának érezni magam. Sikeres vállalkozást vezetek a barátaimmal. Anyagilag független vagyok, és több pénzem van, mint amennyit el tudok költeni. De valami fura ok miatt mindez üresnek tűnik. Mintha hiányozna valami, de már túl mélyen benne vagyok ahhoz, hogy sarkon forduljak, és tegyek valamit az ügyben.

Odahaza meglepve hallom, hogy hangok szűrődnek ki a nappaliból. Majdnem éjfél van már, és nem tudtam róla, hogy a lakótársam tervezett valamit ma estére. De elszorul a torkom, amikor befordulok a sarkon, és Connort a kanapén ülve találom a húgával, Penelopéval.

Az elmúlt tavasz óta csak párszor láttam Penelopét. Egyszer, amikor elmentünk a nyaralóba, egy másik alkalommal pedig akkor, amikor megünnepeltük a diplomáját. Túl sokat ittam aznap este, és teljesen kivetkőztem magamból – kis híján sarokba szorítottam őt az étteremben –, győzködtem, hogy milyen jó kislány, hogy meg kellene állapodnia, hogy bármi lehet belőle, amit csak akar. És valószínűleg még egy csomó más baromságot is összehordtam neki, amelyet szükségtelen kimondani. Penelope nagyon okos – briliáns, mondhatnám. És egész biztosan nincsen szüksége arra, hogy egy részeg idióta, vagyis én, a férfiakra jellemző lekezeléssel elmondja ezt neki.

– Hé, megjöttél! – köszönt Connor.

Odabiccentek neki.

– Igen. Szia, Penelope!

– Szia, Wolfie!

Melegen rám mosolyog, amit szerintem meg sem érdemlek, és a testem azonnal reagál, felforrósodik.

Fantasztikus.

– Csatlakozz hozzánk! Hozz magadnak egy sört!

Nehéz Connor kedves mosolyának ellenállni, de pontosan ezt teszem.

Megrázom a fejemet.

– Késő van. Azt hiszem, lefekszem inkább.

Connor csak nevet.

– Ugyan már, haver! Csak egy sört igyál! Penelope átjött látogatóba – túr bele egyébként is kócos hajába.

Kétlem, hogy Penelope engem jött volna meglátogatni, de nem vitatkozom Connorral. Ez csak még több kérdést vetne fel, amelyeket nem akarok megválaszolni. Penelopéval soha nem voltunk igazán barátok – főleg azért, mert minden okot megragadok, hogy ne maradjak egy szobában vele.

A hűtőhöz vánszorgok, kiveszek magamnak egy üveg sört, aztán csatlakozom hozzájuk a nappaliban, leülök egy székre a helyiség túlvégén. Pár percet kibírok.

– Milyen az új munkád? – kérdezem Penelopétól.

Elmosolyodik, és maga alá húzza a lábát a kanapén.

– Imádom ezt a munkát. A kollégák azok, akik kihívást jelentenek.

– Mi a baj? – faggatja Connor.

Leolvad a mosoly Penelope arcáról, és megcsóválja a fejét.

– Nos, tudod, ugye, hogy a menedzsmentképzési program részeként vettek fel?

Connor bólint.

Nem ismerem a részleteket, csak annyit tudok, hogy Penelope több állásajánlatot is kapott a főiskola elvégzése után, és Connor büszke rá. Annak alapján, amit a gyerekkorukról tudok, a dolgok soha nem mentek könnyen a számukra. Semmit sem kaptak ingyen, és Penelope soha nem félt a kemény munkától. Connor vigyázott rá, amennyire csak bírt, de tudom, hogy megkönnyebbülést okoz neki, hogy a húga végre a saját lábára állt, és a tudat, hogy Penelope képes gondoskodni magáról.

– A belemet is kidolgoztam az elmúlt hónapokban, és most ilyen közel vagyok – szorítja össze Penelope az ujjait – az előléptetéshez. De van egy olyan rossz érzésem, hogy a tulaj unokaöccse kapja majd meg.

– Ez nem tisztességes.

Connor előrehajol, és leteszi a sörét az asztalra.

– Higgy nekem! Én aztán tudom.

Penelope egyébként határozott hangja megremeg, és a szemébe nézek.

Ugyanolyan a színe, mint Connoré – világostürkiz, valahol a kék és a zöld között. De a hasonlóságoknak itt vége is. Penelope haja pár árnyalattal világosabb bátyja sötétszőke hajánál, és sokkal alacsonyabb is Connornál. Alig százhatvan centi. És a kanapén összegömbölyödve még kisebbnek látszik. Olyan törékenynek.

Penelope megtöri a varázslatot, lehorgasztja a fejét.

– Mindegy, ez mind nem is számít, mert a jövő hétvégén idiótát csinálok magamból, és akkor az előléptetés értelemszerűen Spenceré lesz.

– Spencer? – robban ki Connorból a nevetés. – Micsoda utálatos név!

Penelope a szemét forgatja.

– Ahogy már mondtam, nem számít.

– Mi lesz a következő hétvégén? – kérdezem.

– A szokásos céges buli. Kanbuli lesz, előre tudom. Mindenki visz magával valakit, engem kivéve, és…

– Majd én elmegyek veled – ajánlkozik Connor.

Penelope felnevet, és rázza a fejét.

– Tényleg? Nem. Csak egyetlen dolog szánalmasabb annál, ha egyedül megy az ember: az, ha a bátyját viszi magával. Istenem, Connor! De komolyan!

Connor összefonja vastag karját a mellkasán, és hátradől.

– Rendben. Akkor majd Wolfie elmegy veled.

Mi. A. Fasz.

Arra számítok, hogy elborul Penelope arca, mintha valaki azt javasolta volna, hogy az unokatestvére kísérje el a végzős bálra. Ehelyett elpirul, és kíváncsian rám mered, tisztára, mintha ízlelgetné magában az ötletet.

Istenem, már attól is szédülök, hogy én kerültem a figyelme középpontjába.

Penelope dögös a tágra nyílt, kékeszöld szemével, ívelt szemöldökével és hosszú, mézszín hajával. Nem szabadna ezeket észrevennem rajta, de természetesen elkerülhetetlen. A lakótársam húga, vagy sem, attól még gyönyörű nő.

Ez is csak azt mutatja, milyen totális szerencsétlenség vagyok. A tény, hogy a megszokott intim kapcsolatomban lévő nő nyugodtan hozzám dörzsölheti a mellét, és meg sem rezdül a farkam, de elég Penelopéra néznem, akin cicanadrág és bő póló van, máris égni kezd a testem, mintha szellemchilibe haraptam volna.

Nem menő, haver. Világos, hogy valami baj van velem.

Kezd kínossá válni a csend, ahogy Connor és Penelope is csak bámul rám. A belső ó, szent szar mutatóm olyan vadul csilingel, mint egy félkarú rabló Vegasban, amikor nyer az ember.

Hangosan zakatol a szívem, és a hangom keresem. Mondj már valamit, ember!

– Megteszem – motyogom végül.

A lakótársam felpattan egy pillanatra a kanapéról, hogy elégedetten vállon veregessen.

– Kösz, Wolfie! Jövök neked eggyel.

Bólintok, és Penelope szemébe nézek. Csillog benne valami, amelyet nem tudok megfejteni.

Egy percig azt hiszem, valami rosszat tettem azzal, hogy felajánlottam, elkísérem őt. Végül is semmit sem tudok a rendezvényről. De boldog mosolyra húzódik Penelope telt, rózsaszín ajka.

– Akkor ezt megbeszéltük – mormogja. Még mindig rám mosolyog, nem veszi le rólam azt az igéző tekintetét.

Összerándul a gyomrom.

– Ah, igen. Jól hangzik.

Basszus! Mibe mentem bele?

De az esély, hogy ismét láthatom Penelope mosolyát?

Megéri, még ha az ép elmém látja is kárát.

MÁSODIK FEJEZET

Penelope

– Jó reggelt, Penny!

A kollégám, Spencer az utolsó, akivel hajlandó vagyok szóba állni elsőként hétfő reggel. Még az erőszakos telefonos marketingesek és a legtöbb volt pasim is megelőzi a listán. Éppen csak felakasztottam a kabátomat, és leültem az asztalomhoz, amikor másodszor is a levegőbe hasít a hangos orrhangja.

– Azt mondtam, hogy jó reeeeggelt, Penny!

Általában eléggé türelmes ember vagyok, de Spencerrel nem. Nem tudom, mi zavar benne annyira. Talán az akaszt ki, hogy az idő kilencven százalékában lustálkodik, miközben én kidolgozom a belemet a cégért. Vagy talán az, hogy megteheti ezt, annak az apróságnak köszönhetően, amelyet nepotizmusnak hívnak. De akár még az a bosszantó részlet is okozhatja, hogy bár ezerszer elmondtam neki, a teljes nevemen szólítson, az első munkanapom óta ragaszkodik ahhoz, hogy Pennynek nevezzen.

Spoilerezek: mind a három igaz.

– Jó reggelt, Spencer! – morgok végül vissza.

Megrázom az egeremet, hogy felébresszem a számítógépemet a hétvégi szundikálásból. Egyesekkel ellentétben szeretek azonnal munkához látni reggelente, nem pedig csevegéssel pocsékolni az időmet. Ráadásul rengeteg a dolgom a hétvégi csapatépítés előtt.

Futnak az ujjaim a klaviatúrán, beírom a jelszavamat, és bejelentkezem a rendszerbe, de alig lépek be a levelezési programba, amikor elönt a kínos érzés, hogy valaki figyel. Megpördülök a székkel, és tényleg: Spencer kukucskál át az asztalokat elválasztó falon, bámul rám azzal a nagy, buta szemével.

– Nem kérdezed meg, hogyan telt a hétvégém?

Brr! Vajon mi a munkahelyi irányelv a kollégák orrba nyomásával kapcsolatban? Ha Spencer nem a főnököm unokaöccse lenne, akkor komolyan fontolóra venném a dolgot. Ehelyett lassú, mély lélegzetet veszek, és jó nagy, hamis mosolyt erőltetek az arcomra. Tudjátok, olyan profihoz méltót, amilyen vagyok.

– Dehogynem, Spencer – sziszegem összeszorított fogakkal. – Hogyan telt a hétvégéd?

Vállat von.

– Elment.

Rápislogok, várom, hogy mondjon még valami mást is, valamit, ami miatt érdemes volt kikényszeríteni belőlem a kérdést. Csak némán visszabámul rám, de nem úgy, mintha az én hétvégémre kíváncsi lenne. Felsóhajtok, és visszafordulok a számítógépemhez. Ha ez azt jelzi, hogyan telik majd a hétfő, akkor valószínűleg szükségem lesz egy sürgősségi vaníliás tejeskávéra.

– Jó reggelt, Penelope!

A főnököm, David Douglass mély, ismerős hangja morajlik fel a hátam mögött. Hátrapillantok a vállam fölött, és látom, hogy a fülkém falának dől, és a kávéját kortyolgatja a MINT EGY FŐNÖK feliratú bögréjéből. Spencer adta neki ajándékba a múlt hónapban, a születésnapjára, és azóta ritkán látni őt nélküle. Meglepően ostoba bögre ez egy ilyen komoly embernek.

– Jó reggelt, David!

Ezúttal nem olyan hamis a mosolyom. Eléggé kedvelem Davidet. Ámbár sokkal jobban kedvelném, ha én kapnám azt az előléptetést, amelyet nyilvánvalóan megérdemlek, nem pedig az a csóró unokaöccse. Bárcsak!

– Készen állsz a hétvégi eseményre?

– Amennyire csak lehet. Nem vagyok oda a vadonért, de alig várom, hogy megismerjem.

Szerintem nem teljesen normális az, aki kitalálta, hogy egy eldugott kirándulóhelyen rendezzünk meg egy formális üzleti konferenciát. Nyilvánvalóan ilyesmi történik, ha az ember olyan cégnél dolgozik, amelyet kilencven százalékban férfiak vezetnek. De készen állok a kihívásra, ha egy pár agyaggalamb lelövése bebizonyítja a főnökömnek, hogy lépést tudok tartani a vezető tanácsadókkal.

– Biztosan minden rendben lesz – nyugtat David, aztán hosszan, lassan a kávéjába kortyol. – És ha tanácsra van szükséged, bármikor megkérdezheted Spencert.

– Szívesen segítek, Penny! – kotyog közbe a legkevésbé kedvelt hang, és újra megjelenik az a hülye feje a fülke fala fölött, mint egy pattanás, amelytől egyszerűen képtelen vagyok megszabadulni. – Plusz elviszem magammal a barátnőmet is, szóval lesz majd valaki, akivel manikűrről és retikülökről beszélgethetsz.

Egy ilyen végszóra csak csikorgatni tudom a fogaimat.

Manikűr és retikül? Szarakodsz velem?

Lenne néhány szavam Spencerhez a szexista megjegyzésével kapcsolatban, ha a főnököm nem állna alig fél méterre tőlem. De így csak az ajkamba harapok.

– Alig várom, hogy megismerjem őt – nyögöm ki nagy nehezen.

– Veled mi a helyzet, Penelope? – húzza össze a szemét David a kávésbögre mögött. – Egyedül jössz?

Kiegyenesedem a székemben, a fülem mögé simítok egy tincset, amelyik kiszabadult a kontyomból.

– Nem, hozok magammal valakit.

– Tényleg? – biccenti kissé oldalra a fejét. – Ki az?

Összerándul a gyomrom. A csudába! Ezt előre végig kellett volna gondolnom. Összehúzom magam, kétségbeesetten remélem, hogy a főnököm nem veszi észre, hogy elvörösödik az arcom.

Mit mondjak? Hát, a bátyám lakótársa felajánlotta, hogy elkísér a kanbuliba. Ez nem fog működni.

Mondj valamit, Penelope! Mondj bármit!

– A fiúm.

Rendben, bármit, csak ezt ne.

Felhúzódik David szemöldöke. Őszintén szólva én is ugyanannyira meglepődtem, mint ő.

A fiúm? Ez meg honnan jött? Visszaszívhatom, hogy újrapróbálkozzak? Csak viccelek, emberek. Igazából nem is hozok magammal kísérőt. Haha, jól átvertelek benneteket!

Sajnos, már túl késő. David ajka máris elégedett mosolyra húzódik, ami csak egyetlen dolgot jelenthet: végem.

– A fiúdat? Nem is tudtam, hogy van fiúd.

– Még szép, hogy van! – ásom tovább lelkesen a saját síromat. – Nem említettem még?

– Nem – szólal meg Spencer a hátam mögött. – Egyetlen egyszer sem.

– Hát, ismersz engem – vonok vállat, és a kijelzőn lévő ikonokra meredek, hogy ne kelljen egyikük szemébe se néznem. – Szeretem elválasztani a munkát és a magánéletemet, amikor csak lehet.

– Hogy hívják? – kérdezi Spencer gyanús éllel a hangjában.

– Wolfie. A Wolfgang rövidítése. De senki sem szólítja őt így – hangsúlyozom nyomatékosan. Kizárt, hogy ez a seggfej a vendégemet is becézgetni kezdje.

– Wolfie, mi? – kortyol ismét hosszan és lassan a kávéjába David.

Visszatartom a lélegzetemet, várom, hogy tetemre hívjon. Nem teszi.

Ehelyett határozottan, elégedetten biccent.

– Alig várom, hogy megismerjem őt!

És ezzel a főnököm eltűnik az irodájában. Spencer visszabukik a fal mögé, magamra hagy, hogy kiderítsem, mikor lettem ilyen hazug disznó.

Nem jellemző rám, hogy tisztességtelen lennék, de a szavak egyszerűen kibuktak belőlem. Könnyű, szinte természetes volt azt állítani, hogy Wolfie-val többek vagyunk barátoknál.

Talán azért, mert nemegyszer fontolgattam már ezt a lehetőséget. Nem mintha bárkinek is megemlítettem volna valaha, csak utaltam rá a legjobb barátnőmnek, Scarlettnek. Viszont szabadon írtam a Wolfie iránti vonzalmamról a naplómban.

Ha azok a viseltes lapok beszélni tudnának, elmesélnék, hogy hány álmatlan éjszakát töltöttem ábrándozással azokról a mocskos dolgokról, amelyeket szeretném, ha az a férfi tenne velem. Ha Connor véletlenül belelapoz egyszer, végig fogja telefonálni az összes helyi zárdát, hogy megkérdezze, fogadnak-e apácajelölteket.

De az érzelmeket félretéve, valami mélyen bennem azt súgja, hogy ez az egész jól is végződhet. Hiszen Wolfie pontosan az a fajta ember, akit David kedvel. Igazi férfi. Egyenes és lojális. Ha a főnököm azt gondolja majd, hogy egy ilyen komoly emberrel járok, akkor talán rólam is javul a véleménye. Undorító ezt mondani, de ez a férfiak világa itt a Douglass és Társainál, és talán egy férfi az oldalamon segíthet feljebb jutni a ranglétrán.

Pityeg a számítógépem, kiránt a gondolataim közül, vissza egyenesen a levelezésemhez. Az a huszonhárom olvasatlan levél igencsak világossá teszi, hogy ideje félretenni a személyes dolgokat. Vár a munka, méghozzá jó sok, szóval lenyelem a golflabda nagyságú gombócot a torkomban, bedugom a fülhallgatót, és nekilátok.

Sajnos azonban csak harminc percig tudok folyamatosan dolgozni, mielőtt valaki megpaskolja a vállamat, és félbeszakít. Carol az a könyvelésről, ismertebb nevén a cég pletykafészke. Csípőre teszi a kezét, széles, huncut mosoly ömlik el a kerek arcán.

– Van valami, amit el kell mondanod nekem?

Kiveszem a fülhallgatót, értetlenül ráncolom a homlokomat.

– Ah, nem hiszem. Elfelejtettem leadni a költségelszámolást?

– Dehogy, te buta! – csap rá játékosan a karomra. – El sem hiszem, hogy nem számoltál be nekem a fiúdról. Ki vele, csajszi!

Jézusom, máris? Gyorsan terjednek a hírek egy ilyen kis vállalatnál.

– Nem igazán tudok sokat mondani – felelem, ami így igaz. Talán könnyíthetnék a lelkiismeretemen, ha legalább részben őszinte lennék vele. – Wolfie-nak hívják – húzom el a szavakat, hogy időt nyerjek, és összeszedjem a gondolataimat. – A bátyám lakótársa. Már jó ideje ugyanabban a baráti körben mozgunk.

Carol bólogat, elkerekedik a szeme a kíváncsiságtól, miközben elhadarom a legfontosabbakat a legújabb, legkitaláltabb pasimról, de kihagyom azt a részt, hogy a szexiparban dolgozik. El sem akarom képzelni, mit köpne ki a munkahelyi pletykamalom, ha bevallanám, hogy olyan pasival járok, aki szexjátékokkal kereste a vagyonát.

– Milyen régóta vagytok együtt?

– Nem régóta. De titokban mindig odavoltam érte.

A szó szoros értelmében ez ismét igaz. Pontosan nulla hónapja és nulla napja vagyunk együtt, ami nem régótának minősül.

Ami pedig azt illeti, hogy érdeklődöm-e Wolfie iránt… hát, mindig is odavoltam a merengő, titokzatos, csöndes típusért, és Wolfie-nál aligha lehet merengőbb valaki. Akkora eséllyel lehet ellenállni azoknak a sötét, hipnotikus szemeknek, mint nyár közepén korcsolyázni. Elég egyetlen lépés, és elsüllyedsz. Éppen ezért voltam óvatos évek óta.

Mihelyt Carol elégedett a kicsikart információval, indul is vissza a helyére, így visszatérhetek az ügyfelek e-mailjeihez és a táblázatokhoz, míg lassan öt óra nem lesz. Újabb napon vagyok túl, és már csak négyet kell aludni a hétvégi eseményig. Gondolom, tudatnom kellene a kísérőmmel a nagy híreket a debütálásával kapcsolatban.

Kilépek az épületből a chicagói utcára, és az arcomba mar a kora novemberi szél.

Istenem, mennyire utálom a hideget! Néha eltűnődöm, hogy miért választottam olyan várost lakóhelyül, ahol évente összesen három másodpercig tart a nyár.

Felhúzom a kabátomon a cipzárt az államig, és elindulok a járdán a legközelebbi állomás felé. Csak ötperces séta, ami tökéletesen elég is egy nagyon kínos beszélgetésre, ha jobban belegondolok.

Akár túl is eshetek rajta.

Kihalászom a mobiltelefonomat a retikülömből, legörgetek a névjegyzék aljáig, Wolfie nevéig. Nem lesz boldog, de végül is ritkán az. Szóval, tulajdonképpen mit veszíthetek?

Mély lélegzetet veszek, és felhívom. Két csengetés után felveszi.

– Halló?

– Szia, Wolfie! Penelope vagyok.

– Tudom – feleli röviden. – Megvan a számod.

– Ó! Igaz. – Eddig nem rossz. – Csak azért hívlak, hogy megerősítsem a hétvégi terveinket. Úgy értem, ha még mindig benne vagy, hogy elkísérj. Visszakozhatsz, ha akarsz.

Kérlek, ne mondd vissza! Kérlek, ne mondd vissza!

– Nem visszakozom. – Mogorva, de határozott. – Ott leszek.

Ismét megjelenik a gombóc a torkomban. Ezek szerint tényleg megtörténik.

– Remek! – vágom rá a lehető legvidámabb hangon. Remélhetőleg nem hallatszik a telefonon keresztül, hogy mennyire ideges vagyok. – Szóval, odafenn lesz Wisconsinban, közvetlenül a határ túloldalán. Maximum másfél óra az út. És csak két éjszakáról van szó, így vasárnap este már itthon is leszünk. Felvehetlek péntek délután, és oda is érhetünk, mire…

– Én vezetek – vág közbe. – Péntek délután? Majd érted megyek.

Akkor rendben.

– Ooooké – nyögöm ki. – És, khm, még egy apróság.

– Igen?

Csak mondd ki, Penelope!

– Lehet, hogy véletlenül mindenkinek azt mondtam az irodában, hogy a fiúm kísér el.

Egy örökkévalóságnak érződő ideig csend van a vonal túlsó végén. Olyan síri csend, hogy kétszer is ellenőriznem kell, nem nyomtam-e ki véletlenül a telefont. De nem, a vonal még mindig nagyon is él. Csak Wolfie olyan néma, akár a kő.

– Khm, Wolfie?

– Igen?

– Hallottad… hallottad, amit mondtam?

Ismét csendben marad, aztán végre megszólal.

– Ah, a fiúd?

– Ja. Jó, szóval hallottad. Rendben, mennem kell. Szia! Pénteken találkozunk!

Fénysebességgel buknak ki belőlem a szavak, és gyorsan leteszem, mielőtt módja lenne megszólalni, aztán azonnal ki is kapcsolom a telefont, hogy ne tudjon visszahívni. Ha megpróbálja, akkor majd azzal védekezem, hogy rossz a térerő ezen a vonalon. Mire felszállok a vonatra, már annyira zakatol a vér a fülemben, hogy alig hallom, amint bemondják a megállókat.

Nos, azt hiszem, rosszabbul is mehetett volna.