Rejtő Jenő

A Néma Revolverek Városa

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-387-207-9

MOBI ISBN: 978-963-387-208-6 

Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Első fejezet

1

– Ez a másfél év is jól kezdődik – mormogta 13. Pác Tivald, amíg a detektív a csuklójára tette a karperecet, és felkérte egyben, hogy ha csak lehetséges, fogja be a száját.

– Kérem… – dünnyögte sértődötten, mert nem szerette, ha mindenből ilyen nagy ügyet csinálnak.

Az egyik detektív közölte vele, hogy ha van pénze, akkor autón is mehetnek a rendőrségre.

– Még mit nem! Színházba ne vigyem magukat?

A másik detektív felhívta a figyelmét arra a körülményre, hogy fájdalmas következményekkel jár, ha valakit szájon vágnak, és minek gyűjteni a pofonokat, amikor öreg napjaira e takarékosságának tőkéje aligha jelentheti életének nyugalmas alkonyát. Azután 13. Pác Tivaldot jobbról-balról, karjainál fogva elvezették éppen Honduras fővárosának, Tegucigalpának legnépesebb utcáján végig.

Bizonyára csodálja az olvasó, hogy egy bűnözőt azon előzetes számozással említek, amely inkább a királyok neveinek elöljárója, nehogy valamelyik uralkodót a hasonnevű elődjével összecseréljék. Nem is jó rágondolni, hogy számozás nélkül mi lenne például Franciaországban a néhai Lajosokkal. Azért még ne higgyük, hogy 13. Pác Tivald az alvilág királya volt. Az alvilág nem foglalkozik királyválasztással, mivel az alkotmány, továbbá az ezzel kapcsolatos törvényhozás, a jogrend és a közbiztonság a szemükben valóságos anarchiát jelent.

13. Pác Tivald, mint a neve is mutatja, könnyen és gyakran került pácba. Így azután a Pác gúnynév mellé elnevezték őt a Tizenhármasnak, ami tudvalevőleg szerencsétlen szám.

Bizonyára azért, mert kevés.

Hogy Tivaldnak miért keresztelték, azt maga sem tudta.

Miért keresztelte egy szép hangú devonshire-i lakatos éppen Tivaldnak a fiát, ez egyike a rejtélyeknek, melyek az eljövendő korok lélekbúváraira várnak. Miben nyilvánult meg egyébként a 13. Tivald nevű Pác balszerencséje? Íme:

Képzeljünk el egy 13. Pác Tivaldot, aki a világ legjelesebb kasszafúrója, bűnügyi szakkörökben őszinte elismeréssel ejtik ki a nevét. Minden közeli őrszem úgy keresi, ha említik, mintha sietve gratulálni akarna a Pác-féle lótusz alakú hidegvágás utolérhetetlen különlegességéhez. Ügyes volt, körültekintő, óvatos, gyors, intelligens, és mégis…

Mondjuk, betör a Trildey és Tsa. cégnél. Gyönyörűen. Elsőrangú munka. Mesés eltávozás. Hatvanezer dollár zsákmány. Rövidesen két óra járásnyira a tett színhelyétől vidáman fütyörészik.

Erre elüti egy autó!

A körülállók ámuldoznak, mert amíg mentőkocsiba emelik, csak úgy szálldosnak a dollárok, mintha jókora négyszögletes leveleket hullajtana az ősz valamelyik útmenti, hervadozó pénzfáról.

De nem. A sérült zsebéből hullik a pénz.

Persze, mire magához tér, ott áll egy nyájas főfelügyelő az ágya mellett, és mosolyogva csóválja a fejét.

Ez a Pác! A 13. Tivald! Ez mindig kifogja a balszerencsét!

Közismert, szinte népszerű volt eme balszerencséje miatt.

Amikor 13. Pác különösen derült, tavaszi napokon feltette szalmakalapját, szembejövő ismerősei visszafordultak és hazasiettek az esőkabátjukért, mert ha Pácon szalmakalap van, akkor rövidesen túlnyomóan nedves idő várható.

13. Pác Tivald legfeljebb annyiban különbözött a többi balszerencsés embertársától, hogy vidám volt. Kóborolt a világban, és röhögött a saját balszerencséjén. Az volt a jelszava, hogy „fütyülök rám”. Azt is mondta néha, kaján kárörömmel, hogy: „úgy kell nekem, minek jöttem a világra!”

Lassanként felhagyott a kasszafúrással, csak ritkán és különlegesen alkalmasnak látszó esetekben kezdett munkába. De hogyan lehet számára különlegesen alkalmas eset?

A balszerencse a legjobb lehetőséget is börtönnel fejezteti be. Viszont a szerencse a legsötétebb pillanatokban is váratlanul a segítségére siet a kasszafúrónak. Az utóbbi eset 13. Pác Tivald előtt ismeretlen volt. Így lett a legkiválóbb kasszafúró lassanként hobóvá. Egy-egy jó tréfát, egy-egy jól sikerült ökölcsapást többre tartott mindennél. Hogy időnként valamelyik nagyvárosban a hobó kasszafúró lett, majd a büntetés letöltése után ismét hobóvá vált, ez érdekesen tarkította az életét.

Negyvenen túl, deresedő fejjel, vidáman járta a világot, a börtönöket, és tudta, hogy mindenben balszerencséje van. Ezért ismerték úgy az alvilágban, mint 13. Pác Tivaldot.

A Pencroft vezetéknév már előtte is homályos volt.

Hondurasban néhány kisebb-nagyobb munka terhelte a lelkiismeretét, ezért most a várható büntetésről és bűneiről hevenyészett nyersmérleget csinált, miközben a két detektív a karjainál fogva vezette. Legfeljebb két esetet bizonyíthatnak rá. És mondjuk Guadalcarnál azt a harmadikat.

A Marlow-esetet megússza: nem is gondolják, hogy 13. Pác munkája.

Az nem az ő stílusa volt. Ugyanis az átkozott emlékű, legendás zsákmány Marlow-éknál besurranással kezdődött, és ez nem vall rá. Később csodás hidegvágás útján sikerült kiemelnie a páncélszekrényből a hondurasi társaságokban annyira csodált Marlow-féle családi briliánsokat, de a besurranás szépséghibáján ez mit sem változtat. És utóbb sem ütötte el jármű. Az alvilág úgy vélte, hogy Pác Tivaldot ilyen zsákmány alapján trónfosztottnak tekintheti.

Kézenfekvő feltevés.

A balszerencse olyan, mint a szerelmes nő: semmi köze az ésszerűséghez. Olykor látszólag minden ésszerűség ellenére csatlakozik valakihez, de éppúgy elhagyja minden konstatálható ok nélkül egyik pillanatról a másikra.

2

Ám ez esetben az alvilág közvéleménye tévedett. Soha nagyobb balszerencsét ne kívánjunk embertársainknak, mint 13. Pác Tivaldét az említett zsákmánnyal kapcsolatban.

Kiderült, hogy a Marlow-ékszerek hamisak!

Ez csak akkor lett nyilvánvaló, amikor a tettes barátja és üzletfele, Művészi Mánuel megnézte a gyémántokat. Művészi Mánuel műfordító volt és esszéista. Ezenfelül történelmi színműveket írt, továbbá szépen virágzó orgazdaságot vezetett a külvárosban. Művészi Mánuel háza tája sok tekintetben emlékeztetett az úgynevezett farmokra. Ott is a föld megművelése adta a legtöbb munkát. Itt eltulajdonított zsebórák, nemesfémből készült evőeszközök, Napóleon-aranyak és ezüst gyertyatartók kerültek vetéskor a földbe. E farmon a gazda egymaga végezte a mezei munkát, és jaj lett volna annak, aki ásatást rendez éjszaka a kertben. Itt már megtörtént a közmondás, hogy valaki vermet ásott, és maga esett bele… És ott is maradt végleg.

Művészi Mánuel egy hatalmas páncélszekrény közelében naphosszat bírált mindenfélét. Zsebórákat, színműveket, gyémántot, perzsaszőnyeget, svéd balladákat, japán porcelánokat, francia vígjátékokat, svájci órákat és orosz írókat.

Hihetetlenül lelkes, idealistához illő műbecsléssel értékelte nagy írók alkotásait, viszont emelkedett szellemhez méltó megvetéssel nyilatkozott egészen nagy értékű drágakövekről is. Lenézte a földi javakat! Drámai gúnnyal közölte egy remek platina karóráról, hogy Byron bármelyik sora többet ér, és különben is rossz az ütőszerkezete. (Nem Byroné!) Az egész vacakért – kizárólag Dosztojevszkij kedvéért, aki emelkedett hangulatba hozta – hajlandó százötven dollárt adni. Persze, más kérdés, hogy mi lett volna, ha a művészet feletti elragadtatását is készpénzben kellett volna kinyilvánítania? Na jó, kérem! Akkor hagyjuk ki a játékból Művészi Mánuelt, mert nem tudjuk, milyen sors várna Beethovenre és Goethére, ha az emberek kizárólag készpénzben fejezhetnék ki a művészek iránti elismerésüket.

Nincs kizárva, hogy Beethoven nevét ma senki sem ismerné, és Goethe mint halhatatlan államminiszter pihenne, teljesen elfeledve.

Az vesse hát az első követ Művészi Mánuelre, aki az első önként odadobott aranypénzt vetné a múzsáknak, ha elismerését másképp nem lehetne kifejezni.

Művészi Mánuelhez vitte a kasszafúró a legendás Marlow-ékszereket.

A vén becslő nyersen kacagott, mint egy sátán, vagy még inkább, mint egy vidéki színtársulat intrikusa, amikor a Marlow-ékszereket megpillantotta. Közölte 13. Pác Tivalddal, hogy a fejék, a nyakék és valamennyi ék között itt az asztalon egyetlen valódi ék van szerinte: a tettes mellesleg ott heverő feszítővasa. A többi ék értéktelen, hamis ékszer. Olyan hamis, hogy hamisabb már nem is lehetne. Mit lehet tenni?

Gondolt egyet a kasszafúró és elküldte a csillogó lomot elvált feleségének, aki New Yorkban azóta régen férjhez ment és vidéken él, gyermeke lett, és újabban özvegy volt. 13. Pác Tivalddal változatlanul levelezett. Majd a gyerek eljátszadozik a hamis ékszerekkel. Madge később írt, hogy az ékszereket emlékül megőrzi egy régi ruháskosárban a padláson, de a kislánynak nem adja a kezébe, mert a gyerek megkarcolja magát a foglalat élével. Igazi játékszer nem lehet éles.

Tehát még játékszernek is hamis.

Ilyen előzmények után tűrni kellett Pác Tivaldnak, hogy a lapok elefánttá fújják a hihetetlen ékszerrablást, és hogy ezek a jellemükből teljesen kivetkőzött Marlow-k világgá hencegik vagyonukat, úgy állítva be a hitvány üvegholmit, hogy a leírás hallatára a legendás értékű kék gyémántok elzöldültek a sárga irigységtől.

Ezeken gondolkozott, míg a detektívek között haladt.

De merre vezetik a detektívek? Erre nincs semmiféle főkapitányság! Megállt.

– Na gyerünk!

– Ne lökdössön!… Miért lökdös? Hová visznek?

– A kerületbe!

Most egy szürke ház elé értek.

Ez meg micsoda? Minek állnak meg itt?

Pác a kerületi kapitányságot is ismerte. Ez nem az.

– Én ide be nem megyek! Ez nem rendőrségi épület, és…

Nem fejezhette be, mert egy lökéssel a kapu alá továbbították. Ó! Hisz ezek nem rendőrök! Szélhámosság! Csak a kezét mozdíthatná! De bilincsben volt. Egy újabb lökés után valami pincébe gurult. Lefelé zuhant néhány lépcső magasságából, és betört az orra. Most mi van? Feltápászkodott… Körülötte vaksötétség, néhány láda és hordó. A kalapja közben lerepült, és most nem találja. Csodálkozva látta, hogy valahol fent egy homályos ablak van, és járókelők léptei kopognak.

Hohó!… Hiszen ez az utca! Elindult.

– Maradjon ott, ahol van! – szólt egy hang a sötétben. – Ha életjelet akar adni, szívesen elszaladok a legközelebbi rendőrposztért.

Inkább maradt.

3

– Ki beszél?

– Semmi köze hozzá.

– Miért fogtak el?

– Hogy idehozzák.

– Miért bilincseltek meg?

– Hogy ne tudja a kezét mozgatni. De ez csak lélektani hatás. Ha egy kicsit széthúzza a karperecet, nyomban lehull. Nincs bezárva.

Jé! Hiszen amint mozdítja a kezét, a karperec leesik, mint valami csokorra kötött pántlika. Micsoda szuggesztív hatalma van a törvénynek! Az ember egy presztízzsel zárt béklyóban is tehetetlen.

A másik azután nem szólt semmit. De 13. Pác egy alkalommal odament hozzá, és fenyegetően hadonászott előtte, mire egy pofon hullott rá a sötétből, s Pác könnyed szaltóval távoli ládák és hordók közé esett.

Miféle szélhámosságot terveznek vele?

Az ugyebár nevetséges volna, ha ő segítségért és rendőrért kiáltozna. Vannak az életben furcsa helyzetek. Vele jogtalanság történt, személyes szabadságában korlátozták, továbbá könnyű testi sértésben részesítették, amire egyébként még visszatér, ha a pasassal szembe kerül. De például miért lehet őt, 13. Pác Tivaldot bántalmazni és elzárni, olyan módon, hogy a legelső rendőr meghallhatná a pinceablakon át az ordítást, és ő nem ordíthat? Az ő helyzetében most minden ember ordíthatna. Kéne valami törvény, gondolta, ahogy ott kuporgott, amely szerint bűnözők ne bűnhődhessenek másért, csak a bűnükért. Hogy a rendőr, aki őt innen kiszabadítja, ne vihesse azonnal a rendőrségre. Mivel ilyen törvény, tudtával, nem volt, elhatározta, hogy aludni fog, és szépen kitapogatott magának egy fekvőhelynyi terepet a ládák között.

A következő pillanatban a közvetlen szomszédságában egy merev, jéghideg testet érintett meg. Mi ez? Halott… Egy mezítelen halott hever a földön!

– Uram! – szólt az ismeretlen felé – Itt egy hulla van.

– Tudok róla. Én tettem oda.

– Ki ez? És miért halt meg?

– Legyen szíves és foglalkozzék a saját halottaival. Azt hagyja ott békében nyugodni.

Ezzel a higgadt és aljas idegen cigarettára gyújtott.

13. Pác búsan ült egy alacsony ládán, a halott szomszédságában. Ez kínos. Kisebb szabadságvesztései között itt valami nagyobb ügybe keveredhet. Közben arra gondolt, hogy régi tervét kellett volna megvalósítania: legjobb barátja, Művészi Mánuel hatalmas pénzszekrényének megfúrását.

Megjegyzem, ez a Pác Tivald kitűnő cimbora volt. Jól tudta, mi a betyárbecsület. Művészi Mánuel kifosztását azonban, barátságuk ellenére, helyesnek vélte. És vonzotta az a hatalmas páncélszekrény, és vonzotta, hogy megbüntesse Művészi Mánuelt, aki kedvenc íróira való hivatkozással hihetetlenül olcsó áron vásárolta meg a bűnözők súlyos kockázattal szerzett zsákmányát.

Minden balszerencséje ellenére éppen ezzel a szándékkal indult el. Volt egy cinkosa, aki különböző értéktárgyakkal felkereste volna Művészi Mánuelt, hogy azután elkábítsa klóretillel. Az alvó Művészi Mánuelt megfelelő csomaggá göngyölték volna, majd ő felvette volna a párharcot a világhírű pénzszekrénnyel. Minden egyezett, amikor megjelent ez a két detektív.

– Mondja, uram – szólt a távoli hanyag idegenhez –, nem adna nekem egy cigarettát?

– Hol van?

– Az ön tulajdonát képező tetem mellett ülök, egy ládán.

– Jöjjön óvatosan ide.

Odaténfergett a sötétben a hang irányába, és átvett egy cigarettát. Nagy kedve lett volna lekenni egy frászt. Ezt azonban – szinte ellenállhatatlan vágyát leküzdve – mégsem tette. Az öngyújtó lobbanásánál egy arcot pillantott meg. A tetemtulajdonost. Akinek egy saját halottja van itt a pincében, és erről úgy beszél, mint pásztor a nyájáról.

Az öngyújtó fényénél kissé ijedten konstatálta, hogy az indolens idegen arca ismerős előtte. Látta már valahol! Vagy nem is… Az ördögbe! Ez az ember őrá hasonlít!

– Hallja! Maga hasonlít rám!

– Hülye vagyok?

– Erőszakkal pofozkodni akar itt? Figyelmeztetem, hogy ebben a szakmában egészen elsőrangú vagyok.

– Az iménti pofon alapján magára bízom a vélekedést.

– Kénytelen vagyok óvatosnak lenni – felelte Pác (13. Tivald) –, remélem, más alkalommal akadálytalanul felpofozhatom. Most inkább azt szeretném tudni, hogy miféle aljasság ez az egész?

– Készséggel felvilágosítom. A pince egy titkos hullaraktár. Részemről felügyelek a tetemekre, mert minden elsején rovancsolás van. Akar maga is közéjük tartozni? Ez mindössze még egy kérdésébe kerül.

13. Pác Tivald nem is felelt az alantas ugratásra. Visszament a pince mélyébe, leült és egy nótát dúdolt magában. Közben aggasztó helyzete ellenére elaludt, mivel megszokta balsorsát, mint ahogy a búvár bizonyos idő múltán nem érzi a víz nyomását. Hajnalban felébredt arra, hogy már dereng, és valaki éppen piszmogva megy az ajtó felé.

No, most világos van! Ez most meglépne, persze, gondolta Pác, és átugorva néhány ládát, rárivallt.

– Hé! Mutassa magát, ha már pofon ütött! – kiáltotta, és ott termett egy ugrással, de borzasztó csodálkozására egy rémült öregasszony állt ott. Az idős nő égre-földre esküdött, hogy hozzá sem nyúlt Páchoz, csak elküldött rendőrért, mert látta, hogy itt alszik. És már jön a rendőr!

13. Pác ekkor egy elkeseredett ugrással mégis kinn termett a kapun és rohant, rohant, ahogy csak a lába bírta, míg végül egy üres telken, egy őrbódé fekhelyére lihegve leroskadt. A rendőrségi riadóautók egymás után robogtak el, éktelenül tülkölve, mellette.

Ötödik fejezet

1

Egy magas, kissé erős, negyven év körüli hölgy jött ki a pályaudvarra. Leült a homályos sarokban búsuló Benjamin mellé.

– Itt vagyok…

Ez annyira nyilvánvaló volt, hogy az ál-Benjamin nem szólhatott semmit. Az esőkabátos hölgy itt van. Félreértések elkerülése végett ezt közölte is vele, nehogy azt higgye, hogy csak azért jött ide, mert nincs itt. Esernyőt nem hozott magával, ez megnyugtató volt.

– Ugye meg van lepve?

– Eléggé…

– Én nem haragszom magára, Ben. Tudja, hogy a férjem meghalt, apámat Szeréna néni tartja el, és magam küzdök a Márfával… Ezt sejthette…

– Nyilvánvaló volt – bólogatott az előrelátható bús események hallatára Pencroft, jelenleg Benjamin Walter, és csak azért imádkozott, hogy bár a Márfa rejtélyét megérthetné valaha, amellyel e hölgy küzd, kinek atyját Szeréna néni tartja el, férje meghalt, és közben ki tudja, hogy az anyjával mi lehetett. Elég nagylelkű azonban, hogy mindezért őt nem ütlegeli.

– Ami köztünk volt, Ben, a mi titkunk. Én tudom, hogy maga szeretett. Bolondságai a nőkkel, nyughatatlan természete, mind-mind megértésre találtak nálam. Ha nem borítja fel lelki egyensúlyát a Probatbicol, úgy mi ma boldogok lennénk.

Pencroft sóhajtott, mint aki szintén tisztában van e szomorú üggyel, lehorgasztotta a fejét és csak azt kívánta, hogy bár a Probatbicol ne keveredett volna az ügybe.

– Jöjjön, Ben. Én nem törődöm semmivel. Maga újra itt áll szegényen, kitaszítottan, és én már ilyenkor mindig azt fogom mondani: „Jöjjön, Ben.”

Különös keserűséget érzett Pencroft. Eh… milyen furcsa ez. Azért mindenkinek valahol van valakije, aki szereti, és ez az egész annyiból áll, hogy ha rákerül a sor, megint csak azt mondja a nő: „Jöjjön, Ben.” Mit tehet mást a nő, akinek azt rendelte a sors, hogy szeretni annyi, mint szenvedni és áldozatot hozni? Akinél szeretni annyit jelent, mint vérségi kapcsolatnál nagyobb áldozatkészséggel tapadni egy idegen férfihoz, akivel a kőkorszak óta rejtélyesen alázatos vonatkozásban áll, és időnként meg kell jelennie, amikor ez a férfi mindenkihez rossz volt, őhozzá a legrosszabb, és mégis az a helyzet, hogy azt kell mondania: „No jöjjön, Ben”.

– Köszönöm… – felelte, miközben mentek. És elakadt: az ördögbe! Nem is tudja, hogy hívják ezt a nőt. A homokfutó, amely kint állt a pályaudvar előtt, csomagjaikkal együtt egy kis családi házhoz vitte őket, amely a város szélén állott.

A levendulaszagú, régi házban masszív, barokk bútorok, nyikorgó falépcsők, vedlett gipszszobrok, néhány családi portré, molyette függönyök bús benyomással lepték meg Újdonsült Benjamint. Néhány generáció élt, nősült és vonult temetkezni innen. Életük, élményeik, bánatuk, örömük belemaródott a bútorokba, saját képére koptatta, fényesítette az ódon holmikat.

Egy emeleti szobához vezette a nő. Becsukódott az ajtó mögöttük.

– Ervin lakott itt… – suttogta jelentősen –, a maga Ervinjének a szobája… Nézze… ilyen volt.

Fiatalember képe függött a falon. Kedves, szőke, nevető diák, és alája írva tintával:

„Hildegardnak… ha még emlékszik a kirándulásra, ahol hármat rikkantott minden madár, és korsó sört ittak a sziú indiánok!

Prim-prim Ervin!”

Értette. Zárt életek kialakult tolvajnyelve, egy kis birodalom Benjamin Walter élete, melynek külön szótára is van, és ő ezt nem érti. De jól tudja például, hogy Madge-nek adott egy képet, mely szerint:

„Uborka néni! Nem kell a babának forgácsfánk… De mégis minden jó lesz, ha kirándulunk megint egyszer az Északi-sarkra négernek, egy jó vacsorára!

A te Halló Csumpid!”

Ennek normális, rendes, emberi értelme van. Itt minden szó megfelel egy eseménynek, ebben szerelem, regény, közös emlék, frivol célzás, kedves biztatás és más egyebek vannak.

A legkevésbé harcias kis állam: a család és állampolgárai hibátlanul beszélik e nyelvet. Ki nem érti? Tegye az illető emlékdobozára, íróasztalából előkerülő régi kacatjaira a kezét, és esküdjön meg, hogy nincs hasonló rejtélyes szövegű fényképe.

Annyit mindenesetre megtudott, hogy ezt a nyájas, angyali hölgyet Hildegardnak hívják. A név nem kimondott igénye a hölgyismerőseinél. Ilyen címmel Crocker regényt is írt, és hogy Walter Scott nem írt, az valóságos csoda.

A nő benyúlt a szekrénybe, mosolyogva kivett egy dugóhúzót és könnyes szemmel, merengve átnyújtotta Pencroftnak.

– Még itt van…

– Ki hitte volna? – súgta döbbentem Újdonsült Benjamin. És állt. És merengtek ketten a dugóhúzó fölött, és a nő a vállára borult és keservesen sírt. A férfi megveregette a vállát és azt mondta:

– Hildegard…

– Azt hiszi, miatta? Hát nem tudja, hogy a nyomorult hozzáment a fiatal Burnshöz?

– Ha szerette… – mondta kissé idegesen.

A nő eltaszította és sápadt lett:

– Ezt maga mondja? Maga, aki földönfutó lett? Ez a nyomorult nő és Burns összejátszottak! Tudja meg, hogy ma már nyilvánvaló.

– Igen. Igen… – mondta ingerlékenyen, mert már szédült kissé. – Azért, ha egyszer szeretik egymást…

– Az még nem ok arra… Eh. Mindegy! Inkább… – és egy polcról fekete tokot húzott elő – …hegedüljön egy kicsit. Tudom, hogy ez megnyugtatja magát.

Ebben a hölgy, akinek nevét még mindig nem tudta, tévedett. A hegedű puszta látása kifejezetten nyugtalanította.

– Nem hegedülök – hebegte –, amióta ez a forradás a homlokomon…

– De hisz úgy született!

– Igen… azonban operálni kellett újra… és mondja… kérem…

– Nevezzen Bunnynak…

– Bunny! – kiáltotta boldogan, mert végre tudja a nevét, de a nő félreérthette, és a nyakába borult. Azután zokogott és újra hosszan nézte a dugóhúzót.

– Ben, most… baj van Márfával – súgta bánatosan. – Apa nem tudott arról, amit én magának adtam… és lejárt a váltó, és maga nem küldte vissza… Szóval lehet, hogy elúszik minden, és a birtokot el kellett adnom, amíg szegény férjem élt, még bírtam, hiszen maga tudja, hogy Arnold milyen volt…

Búsan bólogatott.

– Mint egy falat kenyér…

– Azt éppen nem lehetett rá mondani. Nyugodtan éhezhetett tőle az ember.

– Így értettem én is. Ki lakik jól egy falat kenyérrel?

– De a pénzügyi dolgokat értette. Én így egyedül, magamra hagyatva… bizony nem sokra megyek…

A Márfa titka tehát megoldódott. A birtok neve. És lehet, hogy ez az épület a Probatbicol? Különös lenne. No jó. Várjuk ki a végét! Majd kiderül minden magától.

– Ez lesz a maga szobája, Benjamin, és aludjon jól. Ebben a szobában, mint fogtechnikus is elkezdheti a munkát.

– Nem… Ezt a kettőt nem szeretném: hegedűt és fogtechnikát, felhagytam velük.

– Pedig Stuckéknál még megvan valahol a fúrógépe és néhány műszere. Persze, a motor már nem lesz meg, de hát nézze, Benjamin, ami így, a kezdethez, egy kevés pénz kell magának… hiszen érti, ugye?

Elpirult az igazi Benjamin helyett. És megnézte ezt a kissé csípős koraérettségében is igazi nőt. Ez most a zsebébe, illetve a szívébe nyúl egy kevés pénzért, belenyugodva alázatos, szomorú sorsába, hogy áldozatokat kell hoznia, ha már a világra jött. És venne motort a fúrógéphez. És ezt a nőhódító, mindenkinek hazudó, szélmalombolondot esetleg ismét talpra állítaná, hogy ő maga összeroskadna bele, mint ahogy még mindig Benjamin hondurasi kirándulásának betege ő is, a birtok és az egész családja, de tud egy nagy misztériumot, mely szerint ennek így kellett lennie, és nem másképp.

– Nem, köszönöm… már régen nem dolgoztam… – felelte Pencroft.

– Hiszen azt írta kintről, hogy elkezdte a munkát.

– Tessék?… Igen, de Hondurasban nem használnak motort…

– Hát hogy dolgozott?

– Hidegvágással – felelte idegesen. – Ez… izé… Ez ott egy új metódus… Modern eljárás… Most lefeküdnék, ha nem veszi rossznéven.

Kár volt egyszerre ennyit beszélnie. A nő kissé hátralépett és gyanakodva nézte. Ettől zavarba jött.

– Különös… – mondta zavartan. – Tudja, arra gondoltam, hogy azelőtt volt egy szokása, megfogta keményen, egy kézzel a vállamat, kissé megrázta… és azt mondta: „Nincs semmi baj… Fel a fejjel, Bunny”. Ezt most nem tette…

– Öregszik az ember… De… – és mosolyogva megfogta ismeretlen jótevőjének vállát: – …nincs semmi baj!

A nő hirtelen úgy ütötte félre a karját, mintha megszúrta volna.

– Maga nem Benjamin Walter! – kiáltotta határozottan.

Ez igen. Ez egyszerű és mégis örök, szép, nagy csodája az életnek, hogy több mint tíz év múltán egy asszony, a megszokott érintés másodpercében máris tisztában van azzal: nem „Ő” fogta meg a vállát. Itt nem kell születési bizonyítvány, személyazonossági írás, elég néhány rézpénznyi élő bőr daktiloszkópiai tájékozódása, és csakúgy, mint a valóságban, nincsen számára két egyforma ujjlenyomat. Itt csak a teljes beismerés segít.

– Igaza van, asszonyom, én nem vagyok Benjamin Walter.

2

A nő elsősorban ijedten, dühösen visszadobta a dugóhúzót a szekrénybe. Aljas, orv módon, szent titka felett merészelt közösen merengeni egy idegen. Azután ugyanabból a szekrényből kivett egy revolvert. És ráfogta.

– Ha egy mozdulatot tesz, keresztüllövöm. Azonnal megmondja, állításait igazolva, hogy mi van Benjamin Walterrel. Hogy jutott az írásaihoz? A töltőtollához?

Kemény, kegyetlen női arc nézett rá a pisztoly csövével párhuzamosan. Itt most Benről volt szó. Arról az egyetlen férfiről, aki kifosztotta és tönkretette, akivel most valahol valami baj lehet, tehát ha muszáj, verekszik, nyomoz, feljelent, esetleg mindenét elkótyavetyéli és kimegy Hondurasba, hogy ha kell, tíz körmével is előkaparja valahonnan, hogy azután összekuporgasson számára egy kis pénzt és villanymotort vegyen a fúrógépéhez. Itt most nem babra megy a játék. Itt most egész könnyen lehet egy golyót kapni vagy néhány évi fegyházat, ha kasszafúrói személyazonossága kiderül. Ez bizonyos!

– El fogom önnek mondani, hogy mi van Benjamin Walterrel – szólt Pencroft nyugodtan. – Azt hiszem, nem érdemeltem meg, hogy méltatlannak tartson a dugóhúzóra!

Elmondott mindent. A kasszafúrást elhallgatta. Ez nem fontos. Miért tudja Bunny, továbbá Ervin fényképe, a hegedű és eme aszaltszilva illatú bútor a múltját? A kasszafúrást tehát elhallgatta. De elmondott mindent. De elhallgatta Művészi Mánuel kifosztását, továbbá elhallgatta, hogy Tivaldnak hívják, amit jobban szégyellt rovott múltjánál is, és lesütött szemmel, kissé pirultan azt állította, hogy ő Péter.

És sóhajtott. Amiért nem volt Péter. Pedig miből állt volna az egész? Ha apja a keresztelő napján megüti a lábát, nem mehet a kocsmába, és így, mint egy heveny alkoholmérgezés tünete, nem vetődik fel agyában a rejtelmes, undok és fantasztikus Tivald kifejezés.

A nő ernyedten lebocsátotta a pisztolyát.

Sajnos ez a történet nagyon hasonlít az ő Benjére. És ültek és hallgattak. A férfi örült, hogy nem kell hegedülnie, mivel nem tudott. Bunny sóhajtott. Azután egy jellegzetesen asszonyi kijelentést tett a szeretet halhatatlan naivitásával:

– Mégiscsak baj lehet vele, mert ha annyi pénze volt, jelentkezett volna… Hiszen tudja, hogy milyen bajban vagyok.

– Bizonyára jelentkezett volna – szólt bánatosan, de csekély meggyőződéssel a férfi, és szemei szelíden végigsimogatták az asszony komor arcát. Milyen romlatlan! Ilyesmiben hisz.

– Bizonyos, hogy beteg. Éreztem. Azt írta, hogy New Yorkba készül… Álmodtam is valamit… Könyörgött nekem, hogy bocsássak meg, üldözték és megkötözték… Fel kell mennem New Yorkba. Kérem, ön maradjon csak itt addig. Vendégül látom éppúgy, mintha Ben lenne.

Ám a szekrényt, amelyben a dugóhúzó volt, bezárta, és ebből jól tudta Pencroft, hogy a vendéglátás mégis más, mintha Walter saját képében jött volna ide. Sokáig állt az ablaknál eltűnődve, és nézte a virágzó fákat, az idegesen szaglászva futkározó kutyát és a sárga kerti út torkolatánál posztoló két majolika törpét. Úgy látszik, 13. Pác balszerencséje megszűnt. Bár ez a hely Fillipon és veszélyes.

De miért?

Később kocsizörgést hallott. Az asszony New Yorkba indult.

Azonnal!

A hajnali vonattal! Mert érezte, hogy Bennel valami történt. Persze Pencroft néven kell keresnie. Az állomásról rohant a kórházak ágynyilvántartójába. Mister Pencroft iránt érdeklődött. Hondurasból érkezett. Mi van ezzel az úrral? Valami történt vele…

– Mr. Pencroft – mondta az alkalmazott a lajstromot nézve – a Margaret kórházban fekszik fejlövéssel, életveszélyes állapotban.

3

– Hogy lehetséges ez?

Benjamin Walter, mivel lemaradt a hajóról, repülőgépen utazott New Yorkba. Előzőleg cinkosait, akik segítségére voltak 13. Pác-Pencroft-Tivald személyazonosságának ellopásában, kifizette, és maradt kereken még háromszázezer fontja. Ezt Pencroft helyett kapta a nagybátyjától, aki elhalt leszármazó nélkül.

Elsősorban elment a Sanghaj Grillbe kissé körülnézni.

Éjfél után fütyörészve ballagott az elhagyatott Colombo Squaren. Ekkor egy dörrenést hallott, valami koppant a fején, és az ívlámpák számára kihunytak, pedig még messzi volt az idő, hogy a központból eloltsák őket.

Azután hanyatt esett.

Benjamin Waltert valahonnan fejbe lőtték.

És ezt 13. Pác Tivald helyett kapta.

Hondurasból!

A valutakorlátozás következtében, Művészi Mánuel révén, úgynevezett „kiajánlás” útján jutott a fejlövéshez. Hondurasban az orgazda kifizette egy gengszternek az orgyilkosság árát, ez átutalta a bűncselekményt New Yorkban élő öccse számára, és az illető kézbesített egy golyót éjfél után Benjamin Walter címére a koponyájába, bérmentesítve. Sima tranzakció a korszerű bűnözés terén.

Benjamin Walter súlyos állapotban, tehetetlenül, elhagyatva feküdt, és nem találtak nála mást, mint egyetlen levelet Bronxból. Pencroftnak írta elvált felesége, bizonyos Madge. Pencroft tárcája volt Walternél. Értesítették hát ezt a hölgyet, és természetesen jött a legelső vonattal, esőben, ködben, csapzottan és lihegve, kócosan, ahogy az ágyból kiugrott. Megérkezett a beteghez. Tizenkét éve nem látta. Az orra beesett, sovány arc, az ismerős száj egy pillanatnyi kétséget sem okoztak.

– Mikor lehet elvinni innen? Szeretném otthon ápolni…

– Ha életben marad, akkor egy hét múlva… – felelte az orvos.

– Ha lehet, hívják el azt a híres Lambert tanárt.

Madge ugyanis már a hír vételekor álmából költötte fel Hiller ékszerészt, hogy néhány szegényes aranyholmiját eladja, mivel Bronxban senkinek sem volt fogalma az örökségről. Most elsősorban lemosta a beteget. Ez felnyitotta a szemét, ránézett, és kezeit Madge térdére tette. És Madge ijedten nézte a betegségtől sárgult, vékony kezet.

És letérdelt eléje. De sötét volt. A beteg most megfogta a nő vállát, és azt mondta nehezen forgó nyelvvel:

– Fel… a… fejjel…

Madge felpattant nyomban és rohant az orvoshoz.

– Ez az ember nem Pencroft!

– Honnan tudja?

– Semmi köze hozzá! Ez az ember nem Pencroft! Mutassa a holmiját.

És megnézte. Látta a saját levelét. És a régi bőrtárcát, amit jól ismert, és benne Vivian fényképét, amit hat éve küldött neki. Mi van Pencrofttal? Mit csinált vele ez az ember, aki itt betegen fekszik?

– Szóval… hívjuk konzíliumra a tanárt?

– Igen! Ha nem gyógyul meg, sohasem tudom meg, hogy mi lett Pencrofttal… Ó, mindig sejtettem… Miért is nem maradt otthon?

És jött Bunny! Szemben álltak egymással Madge és Bunny.

Két asszony!

– Kit keres? – kérdezte Madge hidegen.

Bunny viharverten, fénylő esőkabátban, nedves arccal és állig lógó, csapzott hajszálakkal lihegett ott.

– Pencroftot keresem… – mondta Bunny.

– Miért?

– A… menyasszonya… vagyok.

– Maga nem a menyasszonya!

Nézték egymást. Ellenségesen. Mind a kettő azt gondolta, hogy hátha a férfinak volt itt még „valakije” New Yorkban, akiről ő nem tudott, és aki elég vakmerő ahhoz, hogy kétségbeesetten, rendetlen és félig-meddig tönkretett állapotban kínlódni merészeljen az ő szerelméért. Majd pont egy ilyen… – gondolta magában mindegyik.

Azután Madge mondta:

– Ez az ember itt nem Pencroft!

– Tudom… Ez az ember Benjamin Walter… a vőlegényem…

Az más. Tehát a másik is tudja, hogy ez nem Pencroft.

– Meg fogja mondani, ha meggyógyul, hogy hol van Pencroft. Valamit tettek vele!

– Ne ordítson… Pencroft nálam van Texasban. Valami hülye cserét csináltak ezek…

Egy ideig lihegve küszködtek, közben azonban már mindent tudtak, láttak, megéreztek, azután minden átmenet nélkül egymás nyakába borultak és sírtak.

– Jöjjön, keressünk szállást valahol – mondta Madge.

– Nem megyek. Azt akarom, hogy itt legyek, ha visszanyeri az eszméletét. Megnyugtatja majd, ha engem lát, mert ez olyan tehetetlen…

Hallgattak. Egy lavórba ejtett műszer csörgött, és valahol vízcsap zuhogott a folyosó végén. A két asszony nézte egymást. Felmérték szenvedéseiket, szerelmüket, azzal a gyanakvó, vizsgálódó pillantással, amellyel kitűnő egyének új ismerőseikben parvenüt sejtenek.

– Maga..? – kezdte Bunny.

– A felesége voltam…

Egy vastámlájú padra ültek a folyosón, ketten virrasztva, elfáradtan, egész életükkel, szenvedésektől bágyadtan, sorsuk közösségében, két asszony, akik méltónak ítélték így, első látásra a másik vesszőfutását sajátjukhoz viszonyítva. Mindegyik jó becslő volt, mindegyik túl azon, hogy higgyen a boldogságban, és egyik sem volt még igazán boldog soha. Mindkettő megméretett és szomorúnak találtatott.

– Amikor mondta, hogy mindenáron el kell utaznia, nem tartóztattam. Finnországból származom, ahol az iramszarvasnak nagy tuskót kötnek a nyakába, hogy ne tudjon gyorsan futni. Ilyen lett volna az élete mellettem… Hát hagytam… Menjen el tengerentúlra, ha úgy érzi, hogy ott megjavul…

– Igen. Így érzik… Ben is ezt mondta, hogy ott majd megjavul és kihozat, és most éppen kihozatott volna…

Madge kerekre nyílt szemmel nézett rá.

– Maga, édesem, még itt tart? Maga azt hiszi, hogy bennünket kivitetnek a férfiak? Hát nem tudja, hogy előlünk vándorolnak ki?

A másik félve összehúzódott. Úgy látszik, ő is tudta ezt, de még nem merte közölni önmagával. Ez a Madge nem volt szentimentális. Általában józanul és pesszimizmusra hajló önkritikával, szókimondó bölcsességgel nézte az életet.

– Ez úgy van, hogy velünk nem lehet szakítani. Vagy kivándorol a férfi, vagy élete végéig velünk marad, szeret bennünket, fél tőlünk, és nem meri megmondani, hogy szívesen elmenne egy zenés kávéházba vagy szivarra gyújtana a szalonban, ahol ezt a függönyök miatt sajnos nem lehet. A mi kapcsolatunk a férfiakhoz, drágám, azon két ténykedésben merül ki, hogy jogosan elítéljük őket, és indokolatlanul megbocsátunk nekik. És ők tisztában vannak azzal, hogy mindig igazunk van, tudják, hogy felettük állunk rendességünkkel, erkölcsünkkel és abban, hogy egyedül a világon mi ismerjük igazán hibáikat és pózaikat, tehát kellemetlenek leszünk rájuk nézve, mert szeretnék, ha hibáik ellenére, kerülő úton illetéktelen tiszteletet vívnának ki maguknak, és ez a törekvésük nálunk nevetségesen esélytelen. Ezért kivándorolnak. Beígérik, hogy kivisznek bennünket, és mi tudjuk, hogy ez nem igaz. Nem visznek ki bennünket, mert előlünk menekültek el. Örökké gyerekek maradnak, és mi örökké anyák, ezért ők mindig a rendet rombolják, mi örökké építjük. Ők kegyetlenek lehetnek, és mi megbocsáthatunk. Nekik ez, nekünk amaz elengedhetetlenül fontos. És így most, negyven évünkkel, amely okmányainkon tévesen negyvenkettő, itt ülünk éjszaka a kórházban egy padon, és ha megkérdeznének bennünket, hogy akarjuk-e az egészet elölről kezdeni, azt felelnénk rá, „isten őrizz”, de biztos, hogy elkezdenénk elölről mindent. Mert mindig azt mondjuk, hogy „isten őrizz”, és azért mindig elkezdtük megint elölről. Ez az oka, hogy életünkben az étkezés és a takarítás gyönyörűségei uralkodtak. Nyelni és rendet csinálni! Ez a mi jelszavunk… És mivel látom, hogy ön elaludt, nem is folytatom a társalgást…

Egy fehér köpenyes orvos végigment a folyosón, és valahol lassú kondulásokkal elverte az éjfélt egy óra.