Nemere István

Ember és Univerzum

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-729-8

MOBI ISBN: 978-963-453-730-4

Tartalomjegyzék

1. Első fejezet

2. Második fejezet

3. Harmadik fejezet

4. Negyedik fejezet

5. Ötödik fejezet

6. Hatodik fejezet

7. Hetedik fejezet

8. Nyolcadik fejezet

9. Kilencedik fejezet

10. Tizedik fejezet

11. Tizenegyedik fejezet

Második fejezet

MI VAGYUNK AZ UNIVERZUM!

„Ha elhisszük, hogy az anyag a semmiből keletkezett egyetlen egyszer a múltban, miért ne hihetnénk, hogy az állandóan, fokozatosan jelenik meg? Könnyebb elfogadni egy nagy csodát, mint sok kis csodát?”

(Thomas Gold, kozmológus)

Itt az ideje, hogy meghatározzuk, mi is az a tudomány, amellyel most foglalkozunk. Anélkül persze, hogy nagyon mélyre ereszkednénk, hiszen sem az olvasók, sem én nem vagyunk tudósok. Ám azért nem árt tisztázni néhány alapfogalmat. Például feltehetjük azt a kérdést: mi is az a kozmológia?

Túl azon, hogy a kozmológia a Kozmosz keletkezésével (ezt kozmogóniának is nevezik), tulajdonságaival, perspektíváival, múltjával, jelenével és jövőjével, összetételével, stb. foglalkozik, voltaképpen az a „minden tudománya”. Mert ahogyan az Univerzumban benne van minden létező, élő és holt anyag, tudás és gondolat, úgy a kozmológiában is benne kell lennie minden tudománynak és minden létező dolognak. Mondhatnánk tehát, hogy nincs univerzálisabb tudomány, mint az, amely éppen ezzel az Univerzummal foglalkozik.

Az elmúlt évtizedek egyik vezető tudós kozmológusa, a „majdnem Nobel-díjas” matematikus, csillagász és sok minden egyéb Fred Hoyle (1915-2001) volt, aki mellesleg az első fejezetben említett lázadókhoz tartozott, ugyanis nem hitt az ősrobbanásban (bár a máig használt remek elnevezést: „Big Bang”, vagyis „Nagy Bumm”-ot éppen ő találta ki), de szentül hitte, hogy a Világegyetem nem mozog, egy helyben áll, egyszóval nagyon is állandó. Ő írta többek között, hogy a „kozmosz-tan”, a kozmológia kulcskérdése: vajon van-e lényegi összefüggés a világegyetem szerkezete és a fizika törvényei között? Tovább is ment, így: „Befolyásolja-e a világegyetem azokat a törvényeket, amelyeket földi laboratóriumokban felfedezünk, vagy a világegyetem csak a jelenleg érvényes törvények alkalmazásának gyakorlata, esetleg csak egyik ilyen gyakorlat a sok közül?”

Nem egy pályatársa vallotta – és talán vallja ma is – amit Paul Dirac mondott már az 1930-as években: ha a világegyetem nem statikus, azaz nem állandó, és az idők folyamán változik, akkor a fizika törvényeinek is változniuk kell! Ez remek meglátás volt, és talán ma is az. Hiszen nyilvánvalóan másféle törvények uralkodnak egy ősrobbanás-közeli állapotban és helyen, mások évmilliárdokkal később, a gázhalmazok között, és újra csak mások akkor, ha már olyan viszonyok alakultak ki az anyagot illetően, amilyeneket most tapasztalunk magunk körül. Márpedig ha ez így van, akkor fölösleges egyfelől változatlan fizikai törvényekről beszélni, amiképpen nem lehet azt sem állítani, hogy a mifelénk, a mi naprendszerünkben vagy galaxisunkban érvényesnek elismert és ezerszer megtapasztalt törvények éppen ilyen állandóak lennének a tőlünk nagyon távol elő kozmikus tájakon!

Sok tudós azért nem szereti hallani ezeket a vélekedéseket – állításokat –, mert úgy érzik, hogy ez kirántja alóluk a szőnyeget. Hát semmi sem bizonyos? – kérdezik kétségbeesetten és a maguk szempontjából igazuk lehet. Hiszen a fizika mégsem olyan állandó és stabil tudomány, amilyennek eddig hitték – most már azzal is szembesülniük kell, hogy egyik-másik kozmikus tájon a már megismert törvényszerűségek nem úgy működnek, ahogyan itt? Vagy egyesek eleve hiányoznak is, mégsem dől össze a világ? Vagy több van belőlük, mint itt nálunk? Ezeknek bonyolult kölcsönhatásai, összefüggései és ezekből eredően egészen másféle hatásai is lehetnek..? Ezt nem merik, nem akarják és nem képesek elfogadni.

Kicsit nehezítette a dolgokat, hogy a mindenki által nagyra tartott Einstein is hajlott inkább a statikus, állandó világmindenség felé. Ő sokáig hitt abban – még 1948-ban, hét évvel a halála előtt is –, hogy az Univerzum állandó, és így állandó környezetet eredményez. Erre mások azzal álltak elő, hogy lehetséges az állandó környezet akkor is, ha nem várható el a statikus világegyetem.

Mivel feltételezések, sőt bizonyos megfigyelések révén is feltételezhető, hogy világunkból időnként bizonyos mennyiségű anyag eltűnik, például, mert azt elnyelik a fekete lyukak – ahhoz, hogy mégis állandó maradjon ez az Univerzum, fel kellett tételezniük, hogy ugyanakkor „valahonnan” bele is kerül anyag. De hogyan, miképpen, és főleg: miért?

E nézet hívei azzal álltak elő, hogy szüntelenül keletkezik valahol az anyag. Ám arra a kérdésre, hogy ez hol megy végbe, hol lennének ezek a sajátságos „szülőhelyek”, és miféle folyamatok révén jönnének ott létre egyre újabb és újabb „anyag-adagok”, senki sem tudott válaszolni.

Más tudósok persze azt állították, hogy anyag csak egyetlen egyszer keletkezett, nevezetesen az annyit emlegetett ősrobbanás folyamán, és „azóta is azzal gazdálkodunk, amink van”, több nem jöhet bele kívülről, mert hát hol is lenne az a „kívül”?

Igazából meg lehet érteni azokat a tudósokat, akik kötve hiszik az ősrobbanás-elméletet. Az egész olyan hihetetlennek és a mai tudományos szempontból nagyon illogikusnak látszik. Az átkozott „miértekből” egész csokorra valót gyűjtöttek egybe:

- Miért sűrűsödött össze az egész anyag egyetlen nagynyomású, nagy hőmérsékletű tömegbe?

- Hogyan lehetséges, hogy az az anyag mind egyetlen helyen volt? Vagyis: előzőleg mi vonzotta oda a világegyetem összes anyagát?

- Miért robbant fel..? Mi volt az az erő vagy pillanatnyi hatás, amely azt az amúgy is igen különös állapotban lévő anyaghalmazt erre a drasztikus lépésre ösztönözte?

- Miért történt végül minden úgy, ahogyan ma sejtjük, látjuk, érzékeljük, mérjük, tapasztaljuk?

- Miért nem alakult ki abból a robbanásból – már ha tényleg volt – egy egészen másfajta világmindenség? Azaz, miféle törvényszerűségek léptek életbe már az ősrobbanás utáni ezredmásodpercekben?

- Honnan voltak vagy lettek hirtelen azok a szabályok, amelyek mentén ez a rendkívüli folyamat lezajlott?

- Miért nem foglalkozunk azzal, hogy mi történhetett a „Nagy Bumm” előtt? Hiszen, ha ennyi rettentően sok anyag már ott volt mintegy készen, akkor annak kell legyen valami története az ősrobbanást megelőző időkből is. Vagyis akkor hol volt ez az anyag, milyen volt, milyen törvényeknek engedelmeskedett, mi történt vele..?

Vannak, akik az emberi történelem és az időszámítás mintáját veszik alapul. Mivel úgy alakult ki történelmileg, hogy a jelenlegi emberiség többsége a keresztény időszámítást használja, amelyben Krisztus születése volt az origó, a kezdet, a pozitív kiindulópont, akkor mi is mondhatnánk és írhatnánk, hogy nem „Kr.e.” (Krisztus előtt) vagy „Kr. u.” (Krisztus születése után) adjuk meg az évszámokat, ezeken a skálákon helyezzük el az eseményeket. Mondjuk, lehetne „őr. e.” (ősrobbanás előtt), és ugyanezen logika mentén haladva „őr. u.” (ősrobbanás után).

Napnál világosabb mindebből egy dolog, amit a puszta logika is követel: ha volt ősrobbanás, akkor valaminek kellett lennie és történnie az ősrobbanás előtt is! Erről jelenleg semmilyen információval nem rendelkezünk, ez pedig nagy baj. Olyan ez, mintha az emberiség történetében semmit sem tudnánk a „Kr.e.” időkről. Csak a „Kr.u.” lenne világos. Persze az, hogy nincsenek információs források, ahová nyúlhatnánk – vagy csak sejtések, amelyek mentén elindulva folytathatnánk egy saját „oknyomozást” –, még nem elégséges indok arra, hogy egyáltalán ne is gondoljunk erre, ne töprengjünk ezen a kérdésen. Hiszen ott és akkor, a Nagy Bummban kezdődött a létezésünk – vagy… talán… esetleg… már előtte is voltunk: valamilyen formában akkor léteztünk? Jó lenne tudni, és egyszer majd meg is tudjuk.

Nem én találtam ki, ami most következik. De ha lehetőségem van rá, mindig elmondom élőszóval, mert egyfelől tényleg igaz, másfelől hatásos. Egy újfajta gondolkodásmódot ad az embereknek, akik hallják vagy olvassák. Amellett olyan logikus és olyan egyszerű – az a furcsa, ha másoknak még nem jutott eszükbe.

Miből vagyunk? Úgy értem, milyen részecskék építik fel a testünket? Szoktuk mondani, hogy csupa olyan, ami megtalálható itt a Földön. Ez természetes is, mert hát honnan máshonnan vehetnénk anyagot, amit a természet beépít a testünkbe? Ezért elmondhatjuk, hogy mi vagyunk a Föld, e bolygó ásványai, növényei, levegője, napsugara, stb. Adják az anyagot, amiből lettünk és vagyunk.

De hát a Föld sem volt mindig Föld, a már-már legendás „Nagy Bumm” után milliárd éveken át nem is létezett. Tehát a Föld is összeállt valamilyen anyagokból. Ezek az ősrobbanásból származtak, vagyis világunk keletkezésénél jöttek létre az atomok, amelyek most bennünk vannak. Ezek nem semmisülnek meg a halálunkkal, ahogyan túléltek már legalább 13-14 milliárd évet. Folyton vannak, és valamiben mindig vannak. Szinte úgy megy ez, mint a buddhista vallás tanaiban: hol kő vagyunk, hol teknősbéka, hol ember, hol fa, hol madár, hol baktérium, és így tovább. Ez tényleg egy igen különös, ámde valós „reinkarnáció”, csak itt nem a vitatott lélek vándorol végtelen időkön át testről testre, hanem az azt alkotó atomok tömörülnek mindig más- és másféle élő vagy holt tárgyakban, lényekben.

Egyszerűbben szólva: mi vagyunk az atomok. Azok, amelyek állandóan léteznek és jelenleg majdnem nyolcmilliárd emberben is ott vannak megszámlálhatatlan mennyiségben.

Ha tehát azt állítom, hogy „mi vagyunk az Univerzum”, a lehető legszikárabb, leglogikusabb valóságot hangoztatom. Ebbe az állításba semmilyen módon nem lehet belekötni, világos, mint a Nap.

Ha valaki ezzel szembeszegülve próbál érvelni és előhozza a vasnál nehezebb elemeket, mondván, hogy azokat a Nap nem hozhatta létre, vagyis a földi élet azt nem a Napból kaphatta, hanem honnan, honnan máshonnan..? Akkor itt a kész válasz: még mielőtt a Napunk fellobbant, valahol nem messze felrobbant egy szupernova. Az szintetizálta a nehézelemeket és milliárd évekkel ezelőtt szétszórta azokat az űrben. Így kerültek a Napba, és onnan belénk. Így aztán bármelyikünk elmondhatná, hogy „Atom vagyok”, vagy „Szupernova vagyok”. De mondhat bármilyen elemet vagy annak akár szubatomi alkotórészét, az is igaz lesz, hiszen ezek mind ott vannak bennünk. Mi meg az Univerzumban vagyunk benne, annak abszolút mértékben a részeként. Nehéz elfogadni a gondolatot, ám attól még igaz: mi csak apró „csavarok” vagyunk egy elképzelhetetlenül hatalmas gépezetben. Részei vagyunk az Univerzumnak olyannyira, hogy mi is éppen azokból az anyagokból épültünk fel, amiből az Univerzum.

De ezzel még nincs vége a dolognak! Nem csak részei vagyunk Neki, hanem alkotóelemei is. Azzal, hogy gondolkodunk, és képesek vagyunk megváltoztatni a környezetünket, egyelőre csak itt a Földön, és sokszor nem is a legszerencsésebb vagy legokosabb módon, egyben azt is elmondhatjuk: gazdái is vagyunk az Univerzumnak! Divatosabb, a kapitalizmus világában otthonosabb kifejezéssel: részvényesei vagyunk a legnagyobb „vállalkozásnak”, „cégnek”, ami valaha is létezett és valaha is létezni fog.

Mert hát a gondolkodásból kinőtt cselekvéssel tevőleges részesei, sőt bizonyos mértékig alakítói lettünk a Mindenségnek. Ez a tény azt követeli tőlünk, hogy bánjunk a rendelkezésünkre álló anyagokkal-világokkal jól és okosan. Ahogyan az a jó gazdákhoz illik.

Érdekes felvetések születtek a kozmológiában az utolsó fél évszázadban. Ilyenek ma is létrejönnek, mert a kozmológusok elméje nem áll le egy pillanatra sem.

Az egyik nagyon érdekes kérdés, amit több oldallal előbb már érintettem: változik-e az Univerzum, vagy nem? És most nem a stacionárius, azaz a mozdulatlan, állandó Univerzum és a folyton változó mindenséget hirdető tudósok közti vitára gondolok.

Az nyilván nem várható el, hogy az Univerzum mindig ugyanolyannak látszódjon a különböző pontokon elhelyezkedő megfigyelők számára, hiszen ez a Földön sincsen így. Állunk egy dombon és dél felé nézünk, mögöttünk magasodik egy komoly hegy, előttünk pedig valahol messzebb a tenger sima tükre látszik. Ha onnan nézzük és csak onnan, akkor ezt látjuk, amit itt felvázoltam. Ám ha a nagy hegyről nézünk dél felé, akkor az iménti megfigyelőhelyünk, a kis domb is csak egy jelentéktelen része lesz a tájnak. Annak a tájnak, amit a dombról nézve szinte nem is látunk. A magas hegyről másmilyennek látszik a tengerpart többi része, és persze a tenger is. Ha viszont kievezünk a tengerre egy csónakon, és 1,7 kilométerre a parttól nézünk délre, csak a tengert látjuk. Ha megfordulunk, és északra nézünk, látjuk a nagy hegyet és a partot, de lehet, hogy azt a kis dombot észre sem vesszük… és ezt természetesen annyiszor megismételhetjük, ahány megfigyelési pontot találunk magunknak. Mindig mást fogunk látni, holott ugyanazt a tájat nézzük.

A Kozmoszban is így van ez. Minden megfigyelési pont más látványokat, más tapasztalásokat hoz. Ha egy rádiócsillagászati távcsővel pásztázzuk az Űrt, akkor is mást és mást tapasztalunk attól függően, hogy hol áll az a műszer és merrefelé figyelünk vele. Itt is megszámlálhatatlanul sok megfigyelési pont létezik.

Igen ám, de a végtelen világűrben van még egy látásmód, aminek semmi köze a térbeli megfigyelési pontokhoz. Ha különböző időpontokban figyeljük meg a világűr egy általunk tetszés szerint kiválasztott részét, akkor is mást látunk ekkor, akkor, és megint mást majd később, vagy korábban, mert az égitestek mind, kivétel nélkül, mozognak, haladnak egy pályán, és arról csak végletes események (összeütközés, ellenállhatatlan mértékű gravitációs vonzás, stb.) téríthetik el. De ha más és más időpontokban figyeljük őket, máshol lesznek (voltak, vannak).

Vagyis nem várhatjuk el, hogy az Univerzum bármelyik általunk kiválasztott „darabja” különböző helyekről és különböző időpontokban végzett megfigyelése során ugyanazt mutassa, ugyanúgy. A kozmológusok szerint éppen az a legszebb az egészben, hogy nincsen állandóság, minden mozog, de ennek ellenére van egy csodálatos rend (ami miatt a tudósok egy része hajlamos vagy egy Istenre gondolni, mint az egész gépezet teremtőjére, vagy a modernebb időkben az IT-re, azaz az Intelligens Tervezésre gyanakodni…).

Itt ismét összecsaphatnak az állandó, stacionárius, és az örökké változásban lévő Univerzum hívei. Az előbbiek kitalálták a „tökéletes kozmológiai elvnek” is nevezett posztulátumot (követelményt), miszerint „a Kozmosz általunk megfigyelhető általános képének meg kell egyeznie azzal a képpel, amelyet az Univerzum bármely részében és történetének bármely időszakában kapna egy megfigyelő” (Ferris). Ezzel együtt szerintük, akik változó, például egy ősrobbanási ponttól folyamatosan távolodó Univerzum-darabokat képzelnek el, azok megsértik a tökéletes kozmológiai elvet, mivel ezzel úgy vélik: a Világmindenség valaha, például a galaxisok kialakulása előtt egészen másmilyen volt, mint ma. Sőt, ez az elv, ez az állítás azt is maga után vonja, hogy a jövőben, akár örökké tágul, akár végül összeomlik, egészen másképpen fog kinézni, eleve másképpen állnak majd a dolgok, mint jelenleg.

De, még ha fogy is anyag ebből a világból – mint már említettük –, akkor meg valahonnan folyamatosan pótlódik is. Ebben a tudósok-filozófusok szerint állandóság van, amit a távolodó, eltűnő galaxisok újrapótlása tesz ismét helyre. Mindig ugyanannyi anyag van az Univerzumban, mondják. Jó lenne tudni, honnan van bennük ez a makacs bizonyosság?

Fred Hoyle professzor – mint említettem róla korábban – nagy ellensége volt az ősrobbanásnak. Ő is a folyamatos anyag-keletkezés híve volt. Hoyle, aki eredetileg matematikus volt és nem csillagász, egy huszárvágással képes volt átírni az Einstein-féle relativitás-elméletet is a cél érdekében! Hozzáírt egy „C”-vel jelölt „keletkezési tagot”. Vagyis gyártott egy elméleti Univerzumot, ami csak az ő képzeletében létezett, és ebben a világban a tágulás üteme és az új anyag keletkezése közötti egyensúlyt egy sajátos visszacsatolási mechanizmus biztosítja. Ily módon Hoyle lett az „állandó állapot hipotézis” legfőbb szószólója a kozmológiában. Mivel Hoyle más területeken nagyon remek, sőt ragyogó felfedezéseket tett, sőt nagymértékben hozzájárult az asztrofizika fejlődéséhez (!) – hát sokan és sokáig úgy vélték, hogy ez a kiváló tudós megoldotta a problémát és neki van igaza. Lehet, hogy tényleg tágul a világunk – egy idő után ezt már nem tagadhatták, számos mérés és megfigyelés erre utalt –, de legalább nem változik igazából, mert a kifelé menekülő anyagot valahonnan pótolja az Univerzum.

Akkoriban teljesen bizarr viták zajlottak le tudományos elmék között. Hoyle nem tudott megbékélni az ősrobbanás tényével, mert azt a tudomány semmiképpen sem tudja megmagyarázni. Ezért így mennydörgött: „A tudományos kutatás szellemével ellentétes, hogy észlelhető hatásokat a »tudomány előtt ismeretlen okokból« eredeztessünk, és a múltban való keletkezés alapvetően ezt jelenti”. Egy másik, vele egyetértő kutató, bizonyos Thomas Gold meg egészen meghökkentő kijelentést tett: „A folyamatos keletkezést nem szabad csak azért elvetni, mert úgy tűnik, ellentmond a józanésznek.”

Hogy világos legyen, 1948-ban történt mindez. Ferris szerint az akkori tudományos légkörben hiába volt már csaknem húsz éve ismert a Világűr tágulásának ténye, és mint ilyen, a csillagászat részét alkotta – mégsem szerették sokan és csak kevesen voltak hajlandók elfogadni. Mert hiszen az az elmélet egy olyan Kozmoszt írt le, amely túlságosan kicsi és fiatal volt ahhoz, hogy el lehessen hinni… Igazából, akik kétkedtek, eleve és talán születésüktől szkeptikusak voltak. Nekik a Hubble-féle táguló világegyetem, meg a Hoyle-féle „folyamatos utánpótlással” rendelkező Univerzum egyaránt hihetetlen volt. Csak az ötvenes években javították ki a Hubble-elmélet néhány számítási hibáját, és attól kezdve a csillagászok szinte tömegesen tódultak oda és fogadták el, hogy egy ősrobbanásból kezdődően táguló világegyetemben élünk.

A szkeptikusok nem adták fel, azt állították, hogy ha az Univerzum nem tágul, hanem végtelenül öreg már, akkor kellene hozzáillő, éppen olyan „végtelenül öreg” galaxisokat is látni. Ám sohasem találtak ilyen „vénségeket”. Majd amikor felfedezték a kozmikus háttérsugárzást, amely mintegy az ősrobbanás sajátos „visszhangját” jelentette, majdnem mindenki feladta a stacionárius mindenségbe vetett hitét. 1970 körül már csaknem minden csillagász átállt a táguló világegyetem „hitére”.

A könyvünkben csak két magyar (származású) tudóst említünk, az egyik nem más, mint László Ervin, aki fél évszázaddal ezelőtt és még később is, mint a „Római Klub” egyik alapítója és szellemi szóvivője figyelmeztette az emberiséget a közelgő környezetszennyezési, környezetvédelmi problémákra. El kell ismerni, hogy akkoriban még kevesen voltak, akik látták és hangoztatták volna, hogy civilizációnk veszélyes úton halad, és a dolognak nagyon, nagyon rossz vége lehet. „A növekedés határai”, amely akkoriban igen nagy feltűnést keltett és évtizedek múltán is hivatkoztak rá, gyűjteményes munka volt. A professzor angol nyelven írott könyve („The Cosmic Connection. The Fifth Field.) magyar nyelven „Kozmikus kapcsolatok. A harmadik évezred világképe” címmel jelent meg. A magyar kiadás szerkesztői talán azért ferdítették el a címet, mert a professzor az „ötödik mező” alatt egy bizonyos pszi-mezőt” ért, amelyet a tudósok kissé metafizikusnak, sőt minden bizonnyal „áltudományosnak”, ezért gyanúsnak találtak. László műve a négy egyetemes erő mögött feltételez egy ötödiket is, amely összekapcsolja a múltat és a jelent. Véleménye, talán mondanom sem kell, sértette a magyar akadémikus tudósokat, akik az ilyesmit nem tudták elviselni (ezért a könyv magyar kiadása nem is tudományos kiadónál látott napvilágot).

De mi nem ezért kedveljük a professzor urat, aki kacskaringós életutat járt be, eredetileg zenei csodagyerek és világhírű zongoraművészből lett tudós, számos akadémia tagja, a Kozmosz filozófiájának, az evolúció-tannak egyik nemzetközileg elismert mestere, aki 2020-ban még hozzászólt a magyarországi koronavírus-helyzethez is. Annakidején foglalkozott azokkal a tudományos kutatásokkal, amelyek a másvilágról iderádiózó és telefonáló, vagy más modern eszközökkel jelentkező halottakkal foglalkoztak – egyszóval merész, és semmi újtól el nem zárkózó ember (akit érdekel, a neten még az előadásairól készült felvételeket, és más műveit is megtalálhatja).

Nos, László professzor az említett könyvében sokat foglalkozik kozmológiával is, sőt pedzeget egy másféle megközelítést is. A minket érdeklő részben azzal kezdi fejtegetését, hogy ma már kideríthetetlen az ősrobbanás kozmológiájának szempontjából, hogy a Kozmosz születésekor a világegyetem fizikai állandói miért így alakultak ki, miért lettek ilyenek? Nem kétséges, hogy amit ő leírt, azt a mai tudomány nehezen, vagy sehogyan sem fogadná el. Szerinte ugyanis az Univerzum egy „anyaméhből” származik (bármi is legyen az, és bárhogyan tudjuk vagy nem tudjuk elképzelni). Ő is a ciklikus világegyetem híve (amiről lesz e könyvben egy külön fejezet is), és azt állítja: az Univerzum születik majd meghal, és újjászületik ebben a sajátságos anyaméhben. Nem is nevezi azt a gigantikus detonációt „ősrobbanásnak”, amely már eleve, logikailag és nyelvészetileg egyfajta erőszakos kezdetet, valamiben a legelsőt jeleni. László számára a „nagy bumm” (így, kis kezdőbetűkkel, ezzel a nemecseki módszerrel is jelezve, hogy csak egy a sok közül…) „csak egy robbanás” volt. Kár, hogy nem tudhatunk meg semmit „arról az állagról, amelyből világra jött.” Aztán ezzel a meglepő mondattal folytatja: „Lehet, hogy ez a kozmikus anyaméh már »tájékoztatást« kapott a korábbi világegyetemekről, amelyek megelőzték a miénket.”

Hát bizony, mint azt valahol fentebb már én is írtam, könnyen lehet, hogy voltak bizonyos parancsok, utasítások, kódolt üzenetek az anyagban, amely ezek szerint már nem először robbant fel, ilyen robbanások rengetegszer lehettek. Még azt is el tudom képzelni, hogy minden ősrobbanás után más- és másféle Univerzum jön létre. Hol van az megírva, hogy az unalomig ismétlődik, ezermilliárdszor is egymás után, hogy mindig ugyanaz és ugyanolyan anyag ölt ugyanolyan megjelenési formákat..?

László is errefelé tapogatózik: „Világegyetemünk örökölhetett néhány jellegzetes vonást a korábbi világegyetemektől.”

Persze ahhoz, hogy a fizikai jellegzetességeket, tulajdonságokat, vagy kijelölt fejlődési irányokat továbbadhassák, kell valamiféle fizikai közeg. Lehet, hogy ezt maga az előbb elpusztuló, megsemmisülő, egyetlen pontban gigantikus nyomáson összegyűlő anyag hordozza? Mintegy hozza magával? Lehet, hogy olyan az, mint a genetika: egyetlen örökítő sejtben benne van az összes többi sejt, vagyis az ebből majdan születő-létrejövő egész szervezet hajszálra pontos leírása, mintegy „tervrajza”? Gondoljunk csak bele: minden makkban, amely lehull a tölgyfáról, benne van a belőle majdan kikelő és felnövő, akármilyen hatalmas tölgyfa egész „leírása!” (Műszaki embereknek úgy mondanám: „kapcsolási rajza”…) Hiszen e nélkül nem lenne a makkból-magból fa. És ez hatványozottan igaz az élő szervezetekre, az állatokéra, és persze az emberre is.

Feltételezhetjük-e, hogy volt, van és lesz valamilyen „kozmikus vetőmag”, ami magában foglalja a milliárd évek múlva létrejövő újabb „Univerzum” egészét? Mintegy előre „látja és tudja”, mi lesz, mi lehet ebből az anyaghalmazból? Amely talán maga a mag? Az újonnan keletkező világegyetem kicsinyke „génje”, örökítő anyaga..?

László szerint ez a továbbvivő közeg az a bizonyos „pszi-mező”. Ehhez persze fel kell tételeznünk azt is, hogy 1) sokszor volt már ebből az anyagból egy-egy kirobbanó Univerzum, amely így persze hamis elnevezés, és 2) a pszi-mezőben megőrződtek az előző tapasztalatok, és az képes volt átadni ezt a tudást az éppen 14 milliárd évvel ezelőtt keletkezett (a sorban már ki tudja, hányadik?) világegyetemnek, 3) ez az „örökítő” vagy „emlékeztető”, netán a folyamatot felügyelő valami az a „pszi-mező”, amely értelemszerűn valahol kívül helyezkedik el, nem része a felrobbanó anyagnak, csak valahol másutt lebegő utasítás, vagy útmutató..?

A szakirodalom egy másik művében olvashatunk arról is, hogy a Mindenség egyetlen nagy vákuumenergia-tenger, és ez a robbanásokból keletkező világoktól függetlenül is létezik. Sőt, eleve csak úgy létezik. Mi több, létezésének eleve az ad értelmet, hogy átível a világok születésén és halálán. Mondhatnánk, hogy a László által „pszi-mezőnek” nevezett valami öröktől fogva van, és örökké lesz is.

Ebben a különös tulajdonságú térben: a pszi-mezőben pedig – írja László – egyetlen új és újabban létrejövő világegyetem sem indul „tiszta lappal”. Mindegyik hoz valamit a vákuum-tengerből, amely szerinte tele lehet a korábban ott élt világegyetemek kódolt nyomaival.

Itt álljunk meg egy pillanatra. Ha ezt a logikát követjük, előbb-utóbb eljutunk oda, hogy egyfajta evolúció létrejöhet és ma is létezhet a világegyetemben. Ha ezek az „Univerzumok” egyre-másra születnek, mindig az előző anyagából jönnek létre, de mindig egy kicsit másként, minden alkalommal különböznek valamennyire az előzőektől, akkor lehet, hogy minden alkalommal kicsivel jobbak lesznek az előzőnél? Ám ha ezt elfogadjuk, vékony jégre tévedünk. Ugyanis, ha ebben tervszerűséget vélünk felfedezni, sőt, tényleg van is valami tervszerűség, szándék – akkor fel kell tennünk a kérdést: KI a tervező? KI az egészet mozgató..? És a kisebb ellenállás irányába menő gondolkodók már csak egy lépésre vannak attól, hogy a „jolly joker” szóval, a minden gondot „megoldó” ISTENnel válaszoljanak.

Pedig hát az élet, és a Kozmosz korántsem ilyen egyszerű.

László így érvel: egy születő világban az atomok, a molekulák, a sejtek és az élő szervezetek jobban idomulnak az alapvető fizikai állandókhoz, mint tették ezt az előző Univerzumban. (Bár felmerül a kérdés: a professzor ezt honnan tudja? Ez lehet igaz, de lehet, hogy nem az.) Vagyis ez a mindenen átívelő, ki tudja mióta létező és fejlődő „meta-univerzum” egyre-másra tanul a saját hibáiból, kiküszöböli azokat a hasznosnak nem bizonyult változatokat, amelyek a korábbi változat(ok)ban megakadályozták, hogy optimálisabbak legyenek a feltételek előbb a biológiai élet, majd az ebből kifejlődő értelem számára.

Vagyis az elmélet hívei szerint a pszi-mezőben megőrződnek az előző világegyetemek „lenyomatai”, sőt, hadd legyek merészebb: a „génjei”, tulajdonságai, sőt a mező képes kiválogatni és elhagyni ezek közül azokat, amelyek nem váltak be, vagy nem optimálisak, és ezt valami módon átadni a robbanásból születő, ki tudja, hányadik anyaghalmaznak is, hogy az itt-ott más irányba fejlődjön, jobb legyen. Ez a továbbtanulási módszer determinálja azt is, hogy egyre jobb világegyetemek születnek. Persze a „jobb” hasonlító szócska arra utal, hogy minden előzőnél valamivel jobbak jönnek létre, de persze egy bizonyos cél érdekében jobb: és mi vagyunk annyira hiúk, hogy azt higgyük, hogy miattunk, avagy minden, az űrben létező civilizáció miatt. Mintha az Értelem lehetne és lenne a „meta-univerzum” célja.

A szkeptikusok persze rögtön rávágják: ugyan miért vagyunk ebben olyan biztosak? Miért hisszük, hogy ez a soron következő, jelenlegi Univerzum, amelybe mi is beleszülettünk, amiben vagyunk, éppen az intelligenciáért jött létre, azért létezik? Lehet, hogy nincs is célja, pusztán egy gépiesen megsemmisülő, majd ismét megszülető közömbös, lelketlen anyaghalmaz a sok közül? Ostoba, anyagias, rideg fizikai erők játékszereként születik és pusztul el, majd megint újjászületik, és ismét elpusztul. Így megy ez már elég régóta (öröktől fogva…), és nincs benne semmilyen rendszer! Ezért nincsenek változások, mindig ugyanaz történik, nincs változás, nincs fejlődés! Akik így vélekednek, talán ki is nevetik László professzort és odasorolják ahhoz a talán egymillió földi filozófushoz, tudóshoz és egyéb gondolkodóhoz, akik már két és félezer ezer éve kétségbeesetten keresnek valami magyarázatot a… saját létezésü(n)kre.

Persze feltehetjük a kérdést a professzor nyomán, hogy ez az anyaméh, ez a meta-univerzum, az univerzumok univerzuma mikor született? Mennyivel korábban, mint ez a mostani, a miénk? Én úgy kérdezném: „hánnyal korábban”? Hányszor indult neki a fejlődésnek ez az anyaghalmaz, ezek az atomok, amelyből az én testem és az öné, kedves olvasó, meg nyolcmilliárd másik emberé és állatoké és növényeké és holt anyagoké felépült? Bár választ erre nem kaphatunk. Főleg azért nem, mert egy örökké létező mindenségben értelmetlen feltenni ilyen kérdéseket.

Érthető, hogy innentől kezdve a képzeletbeli „vezényletet” átveszik nem a fizika és általában a tudomány emberei, hanem a misztikusok, akik közé én a teológusokat is sorolom. Mindannyian képzelt világok mesterei ők, azzal a megkötéssel, hogy igazából fogalmuk sincs és nem is lehet arról, amiről beszélnek. Isten, Világszellem, sőt: meta-univerzum..? Ezek egyelőre találgatások, csúnyább kifejezéssel élve: képzelgések.

László professzor is oda lyukad ki, hogy a „mikor” kérdés helyett (mikor volt az ősrobbanás, mikor és hányadszor történt ez, stb.) sokkal fontosabb kérdés a „hogyan?”.

Számtalan elmélet született már világunk keletkezésére. Sok tudós sok elméletet gyártott, és most ott tartunk, hogy innen, a Földről nézve, az eddigi tudásunkkal felvértezve csak a vállunkat vonogathatjuk, mert ez is lehetséges, az is, sőt még amaz is, és száz másik is. Andrej Linde orosz kozmológus például váltig állítja, hogy nem is egy helyen volt ősrobbanás, hanem több robbanás is lehetett, csak nem egyszerre, de egymással összefüggően. Szerinte ez az esemény olyasmit eredményezett, mint a szappanbuborék. Látszólag egy nagy buborék jön létre, de ha valaki nem sajnálja az időt és a fáradságot, és elég nagy benne a tudományos érdeklődés és kutatási kedv, akkor láthatja: azon egy buborék maga is több kisebb buborékból áll, úgy fújódik fel. Ha a nagy buborék szétpattan, a kicsik nem okvetlenül teszik ugyanazt, hanem szétválnak és külön életet élnek. A több önálló buborék-hasonlat azt sugallja, hogy a mi ősrobbanásunk során sem csak ez az általunk ismert és állítólag észtveszejtő sebességgel távolodó világ van, hanem volt ott akkor és/vagy később több „buborék” is, és azokból születtek más Univerzumok. De olyan messze tőlünk, hogy nem tapasztalhatjuk meg a létezésüket.

A szappanbuborék felfúvásonként jön létre. A szappanbuborékokhoz hasonlatos univerzumok egyenként fúvódnak fel, senki sem tudja, hogy kezdetben mennyi van és végül mennyi lesz belőlük. Azt sem sejthetjük, hogy ezek egyenrangúak-e egymással? Vagyis mindegyik teljesen önálló lesz és magában is életképes, tágul tovább, vagy lesznek kisebbek és nagyobbak? És a kisebbek vajon csak egy „kis” késéssel válnak nagyobbakká, vagy mivel kezdetben lemaradtak, méreteiket tekintve már sohasem érik utol nagyobb „buborék-testvéreiket”, a rokon Univerzumokat?

És jönnek sorban a logikus kérdések. Ha ezek az univerzumok egy „akolból” származnak, talán mert ugyanazon ősrobbanás fújta fel őket, akkor hasonlítanak minden fizikai paraméterükben? Vajon mindegyikben kifejlődhet a szerves anyag, majd ennek nyomán és ebből az értelmes létforma? Vagy egyesekben igen, másikakban nem? És ha így van, akkor mi a különbség? És mi az oka annak, hogy lesznek különbségek? De ha mind egyforma lesz, akkor mi értelme van e világok megsokszorozásának a Természet részéről?

No, és vannak-e abortált univerzumok? Vannak-e olyanok, amelyek valami okból „halva születtek”? Ugyan felrobbantak, felfúvódtak, de valahogy elromlott bennük minden, egy idő után talán le is álltak, vagy összeomlottak? Félresikerültek, egy vagy több fizikai törvényük, paraméterük nem jól működött, és ezért maga a Természet gondoskodott a pusztulásukról? És mi lesz az anyagukkal? Az leállt és egyhelyben lebeg, várja, hogy a többi buborék visszatérjen, és akkor „ő” is csatlakozik a maga anyagával a többiekhez, és a végén (kezdetén..?) mind ismét egyetlen hatalmas és roppant energiával rendelkező anyaghalmazba forrnak össze – majd megint felrobbannak? És ezúttal vajon sikerül-e mindegyiknek az „alomban” egyformán jónak, működőképesnek születnie?

Arról nem is szólva, hogy nyilván a véletlennek is lehet, vagy van is szerepe a dologban. Ha több univerzum keletkezik egyszerre, megeshet, hogy az egyikben lesz elég anyag ahhoz, hogy galaxisok, csillagok és más égitestek százezermilliárdjai alakuljanak ki benne – míg egy másik „testvér-univerzumban” szinte steril lesz minden, anyagtól mentes, afféle torzszülött?

És kérem, most kapaszkodjanak, mert ezt még lehet fokozni! Mi van, ha hiperterek között élünk (ennek a témának nagy szakértője Michio Kaku, akitől már idéztünk és még fogunk is idézni)? Amit úgy is felfoghatunk, hogy egyszerre felrobban az anyag, és szétszáguld – de nem csak egyetlen dimenzióban zajlik a folyamat. A szappanbuborékok mintájára több világegyetem születik egy időben – de ezek mind-mind egy-egy másik dimenzióban terjednek szét? Egymástól élesen, bár láthatatlanul elválasztott terekben kezdenek növekedni, terjedni, hordozni az életet, teremteni civilizációkat..?

Ha több buborék-világ alakul ki egyazon robbanást követően, akkor joggal feltételezhetjük, hogy bennük a fizikai körülmények is hasonlóak lesznek (kivéve a fent említett „steril” világegyetemeket, amelyekben viszont, ha nincsen anyag, mi terjedhet oly sebesen a mindenségben..?).

Szerintem teljesen érthető, hogy László professzor és hívei végül is eljutottak a pszi-mezőhöz. Felhívom a figyelmet, hogy nem véletlen ez az elnevezés: a „pszi” szó- és fogalomkezdet egy olyan valamit jelöl, ami nem anyagi. Ezért van az, hogy a pszi-ről a magukat komoly és igazi tudósoknak tekintő embereknek az ógörög kifejezés, a psziché („lélek”) jut eszükbe. Vagyis olyasmi, ami tudományosan nem létezik, léte nem igazolható, ezért egzakt tudományos módszerekkel nem kutatható. Ha pedig valaki még ki is bővíti ezt az elnevezést ilyen szavakkal, mint „kvantumvákuum”, vagy „emlékekkel teli pszi-mező”, abban a pillanatban az akadémikus tudomány ellensége lesz az illető. (Ha meg évtizedekkel később még olyasmire is vetemedik, hogy a túlvilágról ideüzenő halottakkal beszélgető kísérletezőket és kutatókat felkarolja, vagy egyáltalán komolyan veszi őket – akkor az akadémiai koponyák az illetőt végleg „ejtik”, többé nem foglalkoznak vele. Ez már sokakkal megesett, hiszen tudunk olyan Nobel-díjasról (!), akinek újabb, más, rázós témában elvégzett kutatásait és eredményeit nem teszik közzé, minden tudományos közlő elzárkózott előle, csak a neten írogathat, de így persze senki sem veszi komolyan.)

László professzor nyilván tisztában volt ezzel, amikor megpróbálta bevezetni az igazi, komoly, azaz akadémikus és maradi gondolkodású, minden újtól rettegő tudományos korifeusok világába a „pszi-mezőt”. Viszont érthető a törekvése, mert kellett neki valamilyen közeg – ahogy fentebb már írtam is –, amely képes lenne két ősrobbanás között meghatározni és megőrizni az előző univerzum eredményeit, netán utasításait, emlékeit, esetleges javításait, hogy azt továbbadhassa a következő univerzumnak. Az is érthető, hogy ez az információs tér nem lehet anyagi jellegű, mert azt már tudjuk (sejtjük?), hogy ami anyag, megsemmisül a pusztuló előző világegyetemmel, és nem tudni, mennyi idő múlva ismét megszületik anyagával együtt az új univerzum. „Az idők folyamán a mi univerzumunkat tehát a pszi-mező révén összekötött robbanások sorozata teremthette meg, amely az eredeti ősrobbanást követte.” Persze nagy túlzásnak tűnik a professzor részéről, hogy emleget egy „eredeti ősrobbanást”. Ugyan melyik lehetett az eredeti, tehát az első, sőt: volt-e egyáltalán első? Hiszen ezt a bonyolult mindenséget nem kellett és nem is lehetett bármilyen módon „létrehozni”, mert akkor joggal kérdezhetnénk: és mi volt előtte, vagy mi volt a helyén, amikor ez még nem létezett?

László Ervin egy „önteremtő és emlékező” Kozmoszról beszél, egy meta-univerzumról, amely mögött hatalmas energiákat és szervező erőket sejthetünk. És éppen ez a baj – mindent csak sejthetünk, de semmit sem tudunk. Néha úgy tűnt nekem e szakkönyveket böngészve, hogy egyesek kétségbeesetten állítanak fel egyre vadabb elméleteket csak azért, hogy legyen mibe kapaszkodniuk-kapaszkodnunk, ha már olyan tehetetlenül és tudatlanul állunk e rengeteg titok előtt.

De ezekkel együtt még mindig nincs vége a találgatásoknak. Minden tiszteletem az emberi elméé, amely rettenetes kínlódások árán is igyekszik megtudni, miért és hogyan létezünk, és van-e ennek az egész játszmának valamilyen célja? Mert bizony lehet, hogy a „cél” olyannyira független az ember nevű élőlénytől, sőt milliárd egyéb értelmes civilizációtól, ami az Univerzumban már kialakult, most alakul, vagy a jövőben éri el azt a szintet… hanem valami egészen más történik? Mi talán nem is számítunk semmit, itt rajtunk és minden egyéb civilizáción túlnövő, hatalmas erők játszanak szerepet. Mondhatnám úgy is, hogy ebben „nekünk nem osztottak lapot”, tehetetlen bábuk vagyunk? Azzal vigasztalom magamat, hogy talán egyelőre valóban ez a helyzet, de már nem sokáig. Ha a tudásunk megsokszorozódik, és végre kezdjük majd érteni az Univerzumot, eljutunk egyfajta beavatási szintre, és akkor talán mi is tényezővé, játékossá válunk.

Addig viszont lássunk néhány másféle gondolatot is. Már többeknek eszébe jutott, hogy „teremtsünk Univerzumot”! Vagyis egyelőre csak gondolatkísérletként kellene foglalkozni a dologgal. Nekik már régen nem elég az, amivel sok kozmológus foglalkozik: hipertér, idő-csatornák… Ezek annak ellenére is sci-fi témák jelenleg, hogy komoly tudósok vaskos könyveket írnak erről. Például a már sokszor említett Michio Kaku, de éppen eleget emlegeti őket Barry Parker is. Aki már azon töpreng, hogyan viszonyulhatnak más, nálunk fejlettebb civilizációk az időutazásokhoz..?

Kakut az izgatta már az 1990-es évek elején, hogyan lehetne előállítani egy, a miénknél természetesen jóval kisebb „mini-univerzumot” – földi körülmények között, földi eszközökkel, földi emberek ötleteivel és gyakorló részvételével?

Az elméleti fizikusok, mint ő is, állítják, hogy léteznek „párhuzamos világok”, de ezek között nincsen semmilyen kapcsolat vagy átjárás (hogy miért ilyen biztosak a dolgukban, sejtelmem sincsen). Persze különleges pontokon, valamilyen különleges fizikai viszonyok között, ki tudja, mennyi időre és milyen feltételek között, „milyen áron”, de létrejöhetnek ideiglenes kapcsolatok (és most ismét a kérdésem: és ezt honnan tudják? Vagy csak reményteli várakozásuknak adnak kifejezést?) Ők hozták be az „utód-univerzumok” fogalmát is. Vagyis egyfajta köldökzsinórt képzelnek el a térben, amelyen keresztül az egyik Univerzum megszüli a másik, a kisebb Univerzumot. Néhányan abban is hisznek, hogy az utód, a „kicsi” a későbbiek folyamán növekszik, és maga is naggyá lesz, de egy másik térben bontakozik ki, az lesz az ő otthona, saját tere, dimenziója.

Arra is megesküsznek sokan, hogy az efféle terek, születések, átváltozások, stb. szerves kapcsolatban állhatnak az időutazásokkal – mi több, az szerves és elválaszthatatlan része ezeknek a változásoknak! 1988-ban az ismeretterjesztő csatornákon olykor feltűnő elméleti fizikus, Kip Thorne egy, ama körben igen tekintélyes folyóiratban (Physical Review Letters) társaival együtt egy szédítő elméletet tett közzé, ami, mondanom sem kell, de lám, mégis ideírtam, nagy felhördülést váltott ki a kollégákban. Thorne egészen komolyan állította, amit pár sorral korábban írtam. Ez volt az első eset, amikor köztiszteletben álló fizikusok tudományos módszerrel építettek fel egy időutazást valószínűsítő, sőt azt reálisnak bemutató elméletet.

Thorne és társai azt állították: függetlenül attól, hogy két Univerzum milyen kapcsolatban áll egymással, például, hogy egyik a másikból született volna, létezhetnek időalagutak, időcsatornák, amelyek nem csak kétféle tér, hanem kétféle idő közötti közlekedést tesznek lehetővé! Vagyis akik ennek a technológiának birtokában lesznek (voltak, vannak valahol, akik nem mi, emberek vagyunk, de majd lehetünk valamikor), azok utazhatnak a jelenből a múltba vagy fordítva. És még „rá is tettek egy lapáttal”: azt állították, hogy az efféle világok között az időcsatornákban maga az utazás nem igényel időt. Vagyis a közmondásos „szempillantás alatt” lehet benne utazni „bármikorból bármikorba”, bárhonnan bárhová.

Persze itt is van egy kis „bibi”. Az efféle időcsatornákat talán egy bizonyos tudásszint alatt nem is tudnak létrehozni, mert ahhoz rengeteg energiára lenne szükség. Mondjuk mai földi viszonylatban ahhoz, hogy egy alagutat létrehozzunk, megnyissunk az űrben, és akár csak egy percig működtessünk, nem lenne elég a Föld egész éves vagy évtizedes energiakészlete sem (de valószínűleg még ennél is többre lenne szükség). Nos, így aztán ezek használata egyelőre nem igazán aktuális, nem elérhető, és semmiképpen sem kifizetődő.

De amiért itt szóba hoztam Thorne teóriáját, az a következő: azt is állította az emlékezetes cikkében, hogy a jövendő „időcsatorna-fizikusok” képesek lesznek laboratóriumi körülmények között létrehozni afféle „fiók-univerzumokat”. Még szerencse, hogy nem tudunk ősrobbanásokat rekonstruálni és megszemlélni, hogyan is született a világunk – de aztán, legalább is elméletben, lesznek majd lehetőségeink. A már szintén említett Alan Guth az MIT tudósa, aki már sok kozmológiai felfedezést tett, Kaku szerint egyszer valósággal sokkolta pályatársait. Azt állította ugyanis, hogy az alagutak vagy időcsatornák fizikája lehetővé teszi a laboratóriumi világteremtést. Ha nagyon nagy mennyiségű hőt és energiát hozunk össze, létrejöhet egy „köldökzsinór-csatorna”, amely összekötheti a mi Univerzumunkat… valamelyik másikkal. Az a titokzatos „másik” persze a mienknél sokkal kisebb lesz, állította. Ha ezt megvalósíthatnánk – fejtegeti tovább Kaku –, akkor tudósaink addig példa nélkül álló módon mintegy végignézhetnék és megtapasztalhatnák, hogyan születik egy Univerzum!

Ismétlem, drága mulatság lenne. A sci-fi regények és filmek szerzői megírhatnák, hogyan mennek vissza a vadászok a mezozoikus korba, hogy dinókra vadásszanak. Persze egyszerűbb a dolgot időgéppel megoldani, mint időcsatornák felhasználásával. Az imént említett Guth-féle laboratóriumban 1000 milliárdszor milliárd fokos hőt kellene fejleszteni, ami már eleve meghaladja a képességeinket nem csak most, hanem a következő évszázadokban, vagy akár évezredekben is – véli Kaku, nem én. Én ennél sokkal optimistább vagyok, de az biztos, hogy ez nem egyhamar fog bekövetkezni itt nálunk, a Földön. Nem mulasztom el hozzátenni, hogy valahol valakik biztosan rég túl vannak ezen a szinten, és ők vidáman utazgatnak a maguk előállította csatornákban.

Tényleg sok tudás és energia kell ahhoz, hogy két teret egymáshoz közelítsünk és azok között átjárást találjunk, vagy ha olyan nincs, hát „csináljunk” egyet a magunk kizárólagos használatára. Ám ha elfogadjuk az elvet, hogy ez lehetséges, akkor egészen új megvilágításban kerül elénk az UFO-kérdés. Egyfelől gyanús, hogy nem múlik el a Föld nevű bolygón egyetlen 24 óra sem anélkül, hogy valahol ne látnának, filmeznének, fényképeznének le ilyen idegen repülő tárgyakat – ami felveti a kérdést, hogy vagy valahol közel táboroznak ezerszámra, vagy valamilyen más módon jönnek ide akármilyen nagy távolságokból is. Az időcsatornák létezése hirtelen nagyon könnyen megmagyarázza szinte folyamatos jelenlétüket. Nem száz és száz éveken át hajóznak a kies és veszélyes kozmikus „tengeren” aprócska kis „ladikjaikon”, hanem egy másik térből, időigény nélkül ugranak át a mi világunkba. Nyilván kiszámítják előre és tudják, hol fognak kibukkanni, „partot érni” a mi világunkban. Kedvelt célpontjuk lehet a Föld, amit egy szempillantás alatt elérhetnek ily módon, és ugyanúgy bármikor visszaröppenhetnek a saját világukba, a dimenziójukba, az „Univerzumukba”… De az UFO-król már számos másik könyvemben írtam, tehát ezt most hagyjuk.

Mindenesetre érdemes megjegyezni, hogy Einstein elméletei, valamint a modern kvantum-teória is azt állítják, hogy az időutazások lehetségesek, persze nem az olyan, egyelőre esendő lények számára – írja Kaku –, amelyek-akik még csak most próbálnak kiszakadni saját bolygójuk gravitációs vonzásából… Nem kétséges, hogy az időcsatornákat csak a nálunk sokkal fejlettebb civilizációk tudják kihasználni.

Van egy másik elmélet, amelynek képviselői egészen komolyan állítják, hogy az ősrobbanás előtt létezett itt egy tízdimenziós, bonyolult világegyetem, amelyet majdnem tökéletesnek nevezhetnénk (ha elég információnk lenne róla…). Azt állítják, hogy annyira azért mégsem lehetett tökéletes, mert nem volt elég stabil, ezért aztán „összetört” vagy „megroggyant”, és kettő lett belőle. Az egyikben négy, a másikban hat dimenzió lett. A miénk volt a négydimenziós, amely hihetetlen sebességgel megnőtt, kiterjedt a kozmikus kataklizma során – ugyanakkor az „ikertestvérünk”, az a másik Univerzum, hiába volt neki hat dimenziója, nemcsak hogy nem nőtt, hanem éppen ellenkezőleg: „összement”, eltörpült. Olyan lett, amit a matematikusok kedvelt szavajárásával így nevezhetünk: „végtelenül kicsi”. Hogy ez akkora volt-e, mint a Napunk, vagy mint egy grapefruit, vagy egy mákszem, nem tudható.

Vagyis két ősrobbanást tételeznek fel, az első egy létező, tízdimenziós világ-együttest tett tönkre, és a mi Univerzumunk tényleg igen gyors felnövekedése csak egy kis reakció volt arra, hogy annak előtte egy sokkal nagyobb kataklizma során összeomlott az idő és a tér.

Az elmélet hívei igen merészen azt is állítják, hogy azért kapott a mi Univerzumunk ilyen hatalmas sebességet, azért rohannak a galaxisok másodpercenként sok száz vagy ezer kilométeres sebességgel el attól a bizonyos detonációs ponttól, mert azt a „löketet”, azt a nagy energiát ama tízdimenziós világ összeomlásától kapta.

Ami egyben azt is jelenti, hogy van valahol egy törpe ikertestvér-világunk, ez egy kísérő univerzum, amely egy hatdimenziós gömbbé zárult össze. Túl kicsi ahhoz, hogy felfedezhessük és megfigyelhessük (főleg, ha nem is a mi univerzumunkban helyezkedik el, de ez is nagyon bizonytalan). Mellesleg Kaku szerint könnyen meglehet, hogy amikor oszlani kezd ez a mi Univerzumunk, akkor ez a kis világocska lehet majd a… mentőcsónakunk!

A tudományos-fantasztikus regényeken nevelkedett olvasók elméjében most felmerül a következő kérdés: biztos, hogy így vált ketté az a két világ, a tíz dimenzió (és egyáltalán honnan tudható, hogy éppen tíz tér és idő és világ volt, nem nyolc vagy három vagy száztizennégy vagy ötezerháromszázhuszonhat?), akkor vajon mi vagyunk a nagy és száguldó? Mi van, ha az a másik hat dimenzió sokkal nagyobb lett a miénknél? Mi vagyunk-maradtunk a törpe kisebbség, de mert mi is elég szépen felnövekedtünk, kiteljesedtünk, és rohanunk előre a semmiben – mégis mi maradtunk le? Az a másik világ talán sokkal gyorsabban száguld, nagyobbra nőtt, és előbbre tart már nem csak fizikális fejlődésben, de a benne születő értelmek is nagy dolgokat alkottak már – nagyobbakat, mint mi?

A fejezet végére hagytam egy másik, kicsit cinikus gondolatot, amire persze nem én jöttem rá először. Ez pedig a következő: míg mi itt arról filozofálgatunk, hogy netán, esetleg rengeteg energia és tudás birtokában talán csinálhatnánk egy másik, egy kisebb univerzumot, ami kétségtelenül az emberi tudás nagy diadala lenne, az egész emberiség életét és gondolkodásmódját megváltoztatná… mi van, ha ez már megtörtént? Valakik, tőlünk igen távol a térben és az időben elérték azt az energiaszintet, amellyel már hozzányúlhattak ehhez a témához, és „laboratóriumi” körülmények között elvégeztek egy „ősrobbanást”, amivel létrehoztak egy kezdetben kisebb Univerzumot? Ami aztán nőni kezdett? És ennek a folyománya vagyunk mi is? Ez a szédületesnek, nagynak, hatalmasnak, óriásinak, végtelennek tetsző Univerzumunk a benne lévő milliárd galaxissal és a mindenféle egyéb anyagi formációkkal… éppen egy ilyen kísérlet eredményeként jött létre? Egy sokkal, de sokkal nagyobb univerzum kicsiny kinövése vagyunk mi, akik a világunkat hatalmasnak hisszük, pedig csak egy „végtelenül kicsi” pont? Vagyis vannak valahol valakik, akik elégedetten figyelik teremtésük gyümölcseit, köztük a Földet és rajta minket?

Negyedik fejezet

KEZDETBEN VALA AZ IDŐ… VAGY NEM?

„A Mindenségnek logikailag zárt rendszernek kell lennie.”

(Spinoza + Einstein)

Feltehetjük magunknak a kérdést: létezik-e idő, mint olyan? Legalább annyi elmélet van ezzel kapcsolatban, ahány ezzel foglalkozó kutató. Bár ez talán meglepően hangzik, nem kevesen azt állítják, hogy márpedig idő nem is létezik, azt csak mi, emberek találtuk ki.

Mielőtt arra gondolnak, hogy ezeknek az embereknek a véleménye a „lapos Föld” című összeesküvés-elmélet kozmikus megfelelője, próbáljunk racionálisan gondolkodni. Ma az elfogadott elmélet azon az einsteini gondolaton alapul, hogy világunk négydimenziós, amiben három tér- és egy idő-dimenzió van. Márpedig léteznie kell neki, ha az egész világunkat – VILÁGUNKAT! – meghatározza! Vagy nem?

Az én személyes gondjaim ott kezdődtek, amikor megtudtam, hogy az idő a térrel és az anyaggal együtt jött létre. Vagyis míg nem volt ősrobbanás, és nem kezdődött el a mi világunk, addig ott idő sem volt. Valamilyen logika mocorgott bennem, ami előbb kérdéseket, majd állításokat szült. Mi az, hogy valahol nincs idő? Miért lenne összefüggésben az anyaggal, amelyik az előtt is létezett? Vagyis ha elfogadjuk a Nagy Bumm ma világszerte tanított elméletét, akkor bizony „anyag” – ugyan különleges állapotban, mégis – volt, létezett. Honnan „tudta” az idő, hogy a robbanás pillanatában kell létrejönnie, és elindulnia? Ha előbb nem volt, akkor hogyan és miért kezdett el „ketyegni”, együtt a nagy robbanással? És miért pont akkor?

Később ezekhez további, más kétkedő kérdések is társultak. Ha elfogadjuk, hogy a Világegyetem öröktől van, és térben is végtelen, ki merészeli – és milyen jogon – azt állítani, hogy az Univerzumban nem volt idő? Hiszen mint már e könyvben máshol említettem, ilyen ősrobbanások akár óránként, vagy akár percenként történhetnek valahol, ennek a végtelenségnek más tájain is, akkor ott is elindul egy anyahalmaz a fejlődés útján. Nos, akkor az idő csak ott nem létezik, ahol ezek a világok nincsenek (még)..? Az idő, akárcsak az anyag, afféle szigetek formájában létezik a csakugyan nagyon is végtelen mindenségben? Ott, ahol anyag van? Milyen furcsa is az az IDŐ, ami hol van, hol nincs… A térben itt meg ott és amott van és folyik, máshol meg egyáltalán nincs? Ilyen lyukacsos lenne az Univerzum? Ezt mellesleg azóta sem magyarázta el senki, hogyan lehetséges, vagy miért nem lehetséges.

Még azt is kérdezhetném nagyon hányaveti, szemtelen módon, hogy… egyáltalán van-e idő? Létezik tényleg? Nem csak az ember nevű, intergalaktikus viszonyok között jelentéktelen lényecske találta ki magának? Mert ugyan vannak folyamatok, amelyek egy bizonyos tartamot vesznek igénybe. Például egy gyermek fejlődése az anyaméhben optimális esetben 9 hónapig tart. Egy meggyújtott gyertya leég, és az nem tart évekig, de nem is percekig, hanem a gyertya nagyságától, anyagától és egyéb körülményektől függ, mennyi IDŐT vesz igénybe. De lehet, mi emberek összekevertük a valamilyen folyamat tartamát az annak lejátszódásához szükséges idővel? Lehet, nem fejeztem ki magamat elég világosan. De biztos, hogy amit számon tartunk, azt úgynevezett „idővel” kell mérnünk? Sőt: egyáltalán mérnünk kell?

Persze az ember azért találta ki az időt, hogy tudjon mérni folyamatokat, eseményeket, sőt tudja mérni önnön történelmét is. Kézenfekvő volt, hogy amint rájöttünk, hány nap telik el, míg a Föld a Nap körüli pályáján visszaér ugyanarra a pontra, azt elneveztük egy évnek, és alapja lett a későbbi (idő)számításoknak.

Amint a tudomány azt a kifejezést használja, hogy „az idő kezdete előtt”, abszurd feltevésekbe bonyolódik, és a természettudomány itt kényszerűségből átadja a helyét a filozófiának, illetve a találgatásoknak. Eleve micsoda kifejezés az, hogy olyan „időről” (korszakról) beszélünk, amely megelőzte volna az IDŐT. Azt is mérte valaki, és ha igen, ki, miért és hogyan? Ha nem volt ott senki „mérő”, akkor honnan tudjuk, hogy volt, vagy ha nem volt, mikor lett, és mitől? Kétségeink egy csokrát bemutattuk már, lásd az előző fejezetet. Most jöjjön egy idézet egy Nobel-díjas fizikustól: „Hogy a kezdet létrejöhessen, a természeti törvényeknek létezniük kellett, mielőtt elkezdődött az idő. Ezt állítjuk, de vajon képesek vagyunk ezt bebizonyítani?” Leon Lederman meg is adta a lakonikus választ: „Nem.”

Vannak mérhető, vagy legalábbis megszámolható dolgok. A napok száma, a szívverésünk száma, és ezer másik. Ha viszont világunkban hirtelen megszűnnének az események, nem ketyegne egy óra, nem ennénk, senki sem menne sehová, és nem keltene semmilyen zajt – az időnek egy ilyen steril világban semmi jelentősége sem lenne. Nem olyan ez, mint egy kő, amely ott hever valahol – mert az van, létezik. De az idő, ha nem számolják, vagy ha nincsenek egymást követő események, akkor nem is létezik! És ha akkor sem létezik, ha számolnak valamit az emberek, de az a valóságban nem is idő-alapú, csak mi hisszük-nevezzük annak?

A kvantumfizikában vannak erre utaló jelek. Léteznek olyan részecskék, amelyekben nem történik változás, a struktúrájuk, amennyire ismerjük őket, azonos és változatlan addig, amíg szét nem esnek. Ez az ő kis mini-ősrobbanásuk… Mindenesetre Lederman és Dick Teresi szerint a kvantum-világban eleve értelmetlen lenne a kérdés: „X részecske mikor esik szét?”, annyira időn kívüli ez a dolog.

Az időhöz hasonlatosan gondjaim vannak azzal is, hogy az ősrobbanás előtt a tudomány állítása szerint TÉR sem volt. Ez ugyan nem illik bele ebbe a fejezetbe, de azért gondolkodjunk el ezen is. Ha csak a robbanás hozta létre a teret, akkor az az anyag, ami akkor felrobbant, addig hol helyezkedett el..? Az nem volt tér? Hanem valamilyen téren kívüli valami?

Mindenesetre, ha gondolatban visszamegyünk oda, ahol egy atomi pillanatban (amely ki tudja, milyen hosszú volt) nem volt sem tér, sem idő, szerintem máris elhagytuk a tudományt, és valamilyen ismeretlen, de szerfölött ingoványos területre tévedtünk. Kissé zavaró az is, hogy ez a mi tudományunk nem képes valamiképpen „újra lejátszani” az ősrobbanást, csak azért, hogy tisztán tudományos szempontból ellenőrizze az elméleteit és korrigálja azokat a nyert tapasztalatok alapján. Persze ekkor jogos kétségek merülnek fel bennünk. Honnan ez a magabiztosság, ez a kerek-perec magatartás, a kijelentésekben tükröződő meggyőződésük, amikor végeredményben minden, amit az ősrobbanásról tudunk, szinte kivétel nélkül gondolatkísérletek, idegen szóval spekulációk eredménye csupán..?

Létezik-e, létezhet-e az úgynevezett „univerzális idő”?

Ez megint nem a tudomány, hanem az én kérdésem. Egyáltalán létező fogalom-e ez? Hiszen ha adva van egy öröktől létező és majdan a jövőben is az öröklétbe vesző valami, akkor hogyan lehetne benne időt számolni? Mivel nincs kezdete, nem lehetett egy „indulási időpont” sem. Ha nincs kezdet, akkor mindenféle számítás eleve csak ideiglenes, eseti, vagy durvábban fogalmazva: hamis lehet. Csupáncsak a benne kezdődő és zajló eseményeket lehet időnek tekinteni és számolni. Ahogyan mi tesszük most, igaz, „visszafelé” próbáljuk kiszámítani, mikor is történt, ami történt? Ha valóban volt ősrobbanás, akkor mi, akik közben létrejöttünk, „felnőttünk”, és kezdjük kapiskálni a minket körülvevő kozmikus világot, bizonyos jelek alapján próbáljuk megjelölni, hogy ebben a világnagy időtlenségben ugyan körülbelül mikor is történhetett a Nagy Bumm..? (Mintha abból bármi is következne a számunkra.)

Itt jön be az a dolog, amin már korábban csodálkoztam: idő csak ott van – állítják a dr. doc. hab. Phd. prof. stb. fokozatokkal rendelkező egyetemi elmék –, ahol anyag is van. Vagyis amíg a Mindenség valamelyik égtáján az anyag nem kezd valamilyen rendkívüli mozgásba, addig ott idő sincsen, de bezzeg, amint történik ott egy robbanás, akkor aztán hajrá! Megszületett az idő is, és a képzeletbeli órák – amelyek addig hallgattak – most mind egyszerre ketyegni kezdenek.

De ahogyan kétségeim vannak az iránt, hogy csak az anyag mozgása hozta el az időt, úgy kétlem azt is, hogy ne lenne valahol, valamilyen formában egy univerzális idő. Számolhatjuk úgy is, hogy egyetlen egysége egymilliárd földi év volt – akkor is olyan nagy számot kapnánk a kezdetek óta, hogy azt talán a mi galaxisunk hosszában se tudnánk felírni…

Ezzel el is felejthetjük az univerzális idő problémáját. Megoldást e téren nem nyerhetünk, hiszen már az sem képzelhető el, hogy volt egy (idő)pont, amikor a Mindenség úgymond „elindult”. Ezen a helyen, ahol mi is vagyunk és leszünk évmilliárdok múlva is, mindig volt valami, és a legbiztosabb, hogy ugyanaz volt, ami ma: egy Univerzum – és egyelőre legyen elég ennyi.

Persze a kutatók nyughatatlan lelkek, őket is idegesítette-izgatta az idő és az Univerzum kérdése. Sokan és elég régen pedzegetik már az úgynevezett „idő-csatornákat”. Ennek ma már egészen szép irodalma is van a kozmológiában. A szóban forgó kutatók nem arra koncentrálnak, milyen helyváltoztatási módozatokra lehetnek képesek a Kozmoszban található alakzatok, formációk, hanem arra, hogy vannak-e olyan helyek avagy folyamatok, ahol, vagy amelyek révén meg lehet változtatni valaminek az időtartamát? Vagy „másképpen haladni az időfolyamban?” Már az elnevezések egy része nyelvileg-logikailag is arról árulkodik, hogy az időt mint folyamatot képzelik el, amely megállíthatatlanul tart valamerre. Természetesen egy irányba, a MÚLT-JELEN-JÖVŐ partjai között csordogál, és ezt egyesek teljes alapigazságnak fogják fel.

Szerencsére vannak mások is, akik szintén ezzel foglalkoznak, és merészebb elképzeléseik voltak és vannak a világmindenség és az idő kapcsolatáról. Ott van például Barry Parker, aki egész könyvet szentelt a „kozmikus időutazásoknak”, amelynek lapjain szépen vegyül a fantázia tudományos tényekkel, no meg egy szárnyaló elme fel-fellángolásaival.

Ha elfogadjuk, hogy léteznek tér-alagutak, amelyeken keresztül egykor majd mi fogunk utazni, valamint manapság – és ki tudja, milyen régóta már – más civilizációk is utazgatnak az űrben (például a gyakran idelátogató UFO-k), akkor éppen úgy lehetséges három változat. Az egyik 1) csak térben lehet mozogni ezekben a csatornákban, 2) csak időben járhatunk-kelhetünk bennük előre vagy hátra, és 3) egyszerre tér-idő csatornák ezek.

Ugyan jelenleg még nincs élő ember ezen a bolygón, aki látott, vagy más módon megtapasztalt volna egy ilyen csatornát, de ez semmit sem jelent. Sok dolog van, amiket nem láthatunk, mégis léteznek. A kozmológusok egy tekintélyes része, mondhatni a többsége elutasítja, hogy ezek a csatornák például éppenséggel a híres-hírhedt fekete lyukak lennének. (Amikor e sorokat írom, éppen sorra jönnek az értesítések arról, hogy a fekete lyukaknak igen nagy szerepük volt és van a galaxisok születésénél, mi több, voltaképpen mi, emberek is egy, a Tejút középpontjában működő, gigantikus méretű fekete lyuknak köszönhetjük létezésünket…) Csak körülbelül 30 éve fedeztek fel olyan módszereket, amelyek lehetővé tennék, hogy ilyen csatornák létrejöjjenek a fekete lyukak nélkül is.

Amit most írok, az tiszta elmélet! Itt még semmi sem valós, a gyakorlati élettől messze van. Mindez csupán azon kutatók elméjében és számítógépes szimulációk formájában játszódik le. Ezeket a csatornákat már megrajzolták kézzel és gépekkel, benne vannak az 1990 után megjelent kozmológiai könyvekben.

Annyi bizonyos, hogy több komoly probléma is lesz e csatornákkal, még ha sikerül is a nyomukra jutnunk, vagy megalkotnunk őket. Mert igenis arról van szó, hogy kicsi a valószínűsége: ezek már léteznek. Létezhetnek! Ami nem ugyanaz. Tehát hatalmas energiák felhasználásával sikerülhet a térben – bárhol, vagy nem mindegy, hol? Ezt sem tudjuk még – megnyitni egy ilyen csatornát, ami persze szemmel nem lesz látható akkor sem, ha már létezik.

Az egyik baj tehát, hogy hatalmas energiaforrásokra lenne szükség az űrben, amelyeket odatelepíteni (akár közelre is) és azt felhasználni nem könnyű. A másik baj az, hogy ha vannak is ilyen, általunk mesterségesen elkészíthető, vagy előhívott, vagy kiprovokált csatornák, akkor ezek igen gyorsan változtatják a helyüket az űrben. Szó szerint a megnyitása után el kellene csípni, valahogy rá- és beletapadni az űrhajóval, hogy elindulhassunk… hová?

A harmadik baj a méret. Sokan állítják, hogy talán már a genfi részecskegyorsítóban (CERN, a nagy hadronütköztető berendezései) elő lehetne állítani egy időcsatornát, amelynek átmérője mondjuk elérné… Az emberi hajszál átmérőjét! És ha elérjük az 1 centiméteres átmérőt, akkor talán közelebb leszünk a célunkhoz?

Arról nem is szólva, hogy mielőtt egy ilyen kísérletbe belevágnánk (ez még nem jövő csütörtökön reggel lesz!), nem ártana tudni, hogy mi sülhet ki belőle. Akkor is, ha ezt valahol az űrben végezzük el, biztonságos távolban a Földtől – könnyen meglehet, hogy ismeretlen és hatalmas erőket szabadítunk fel. Az is megtörténhet, hogy egy kellően meg nem alapozott, felelőtlen kísérlet nyomán valami rettenetes anomáliát okozunk az Univerzumban. Bár az a végtelen nagy mindenségnek csak egy jelentéktelen kicsiny pontján történik majd, a következményei beláthatatlanok is lehetnek éppenséggel. Hiszen lehet, hogy egy olyan időcsatornára akadunk, azt „bütykölgetjük” jobb ügyhöz méltó buzgalommal és szorgalommal, amely kifordíthatja sarkaiból akár ezt az egész galaxisunkat is! Mi van, ha a résben, amit nyitottunk, betüremkedik világunkba egy másik dimenzió egy darabja? Aztán azon a lyukon át, talán döbbenetesen rövid idő alatt, átjön egy másik dimenzió? Léket ütünk a saját hajónkon, amit persze nem fogunk tudni betömni?

Ha csak sci-fi író lennék, kapva kapnék az ötleten, és máris írnám a fantasztikus regényt erről a helyzetről. De itt azért legyünk komolyabbak, aminthogy egy ilyen helyzet is komoly veszélyekkel járhat majd. Persze senkinek se legyenek kétségei: intő szavaim a semmibe hullanak, mert amikor lesz erre lehetőség, remény, és erős akarat, no meg szükséges energia is készen áll, akkor bizony a jövőbeli tudósok úgyis megcsinálják ezt is.

Most valaki mondhatná, hogy egy ilyen „lék” megváltoztathatja az egész, ősrobbanásból származó világunk sorsát. Lehet, hogy egy másfajta „ősrobbanást” provokálunk ki? Vagy antianyag tör be a felelőtlenül nyitott résen, itt a kétféle anyag, a miénk, ez a „normális” összeütközik a másik dimenzió antianyagával, és a kettő kölcsönösen megsemmisíti egymást?

De az is lehet – ismét egy fantasztikus ötlet –, hogy egy nem kellő óvatossággal létrehozott és nyitva hagyott időcsatornán át beözönlő anyag újabb ősrobbanást okoz, és bár szó sem lesz antianyagról, a Föld közelében történik egy gigantikus robbanás, amely megindítja a velünk párhuzamos világ rettentően rövid ideig tartó, de annál erősebb kifejlődését, amely lassan felfalja a galaxisunkat, aztán a többi galaxist, megsemmisítve az akárhány és akármilyen fejlett idegen civilizációt is – a mi hibánkból?

A jelenlegi elméleti fejtegetések szerint az idő-csatornákban „oda-vissza” lehet utazni, vagyis, ha jól választjuk meg az irányt, akkor a múltba mehetünk, ami kevésbé veszélyes talán, mintha a másik irányba, a jövőbe mennénk. Most már „csak” azt kellene tudni, hogy ez majd hogyan játszódik le? Ha lesznek csatornák, az első kísérletezők a sötétbe ugranak, és az sincs kizárva, hogy soha többé nem látjuk meg őket, mert „elvesznek az időben”. Ha pedig még az is megeshet, hogy amikor az időcsatornában haladnak az általuk ismerni vélt időpont és térbeli cél felé, a csatorna váratlanul ketté (vagy többfelé) ágazik, és olyan időkbe jutnak el, ahová nem állt szándékukban menni. Vagy éppenséggel valamilyen halál-csatornába futnak bele, ahol sugárzás vagy ezer más veszély végezhet velük és hajójukkal. A csatornán kívül pedig, például itt a Földön soha senki nem fog értesülni az elveszettek sorsáról…

Ma úgy álmodoznak erről egyes, főleg persze elméleti fizikusok, hogy egyszerűen belépünk a csatornába az egyik végén, és szinte időigény nélkül kilépünk a másik végén, múltban vagy jövőben, ahogyan nekünk tetszik. Parker elejt egy ilyen mondatot: „Ez úgy néz ki, mint egy SF-regény, de tudományos szempontból okosan megindokolt.” Én ebben azért nem lennék ilyen biztos. No persze, én nem vagyok kozmológus.

Megjegyzem Parker is bevallja, hogy jelenleg csak a fekete lyukakban találhatnánk „makroszkopikus” idő-alagutakat vagy -csatornákat. Gyanítják, hogy hihetetlenül és mérhetetlenül kicsinyke méretekben a Kozmoszban milliárd számra léteznek ezek az idő-csatornák, amelyek olyan kicsik, hogy szinte talán még mikroszkóp alatt sem találnánk rájuk – már ha egyáltalán megmutatkoznának vizuálisan az emberi szem vagy műszerei számára –, de bizony ezek ennél kisebbek.

A dolog elméleti részével nagy koponyák foglalkoztak, azt el kell ismerni: míg élt Stephen Hawking, és tucatnyi más, kozmológiai körökben neves fizikus dolgozik ezeken ma is. Vagyis a probléma érdekes és talán megoldható lesz, valaha. Most még csak az elméleteknél tartanak. Lehet ennek más hozadéka is: talán e kutatások segítségével a jövőben megalkothatják az elméleti fizikába olyannyira keresett, talán legfontosabb elméletet: a gravitáció kvantum-elméletét.

Az időcsatornák ügye kapcsolódik az idegen civilizációk ügyéhez is. A nálunk sokkal-sokkal fejlettebb társadalmak is haladtak nyilván ezen a nyomon, sőt már túl vannak a felfedezésen. Így tehát arra is kell gondolnunk, hogy ami most nekünk ilyen nagy töprengéseket okoz, azt valahol valakik már régen megoldották, és ezzel a módszerrel járnak át dimenziókból dimenziókba, és/vagy ugyanebben a világban kószálnak céltudatosan és feladatokat végezve a térben, vagy a terek és az idők között. Nem kell hangsúlyoznom, hogy milyen sokat jelentene, ha egy egész bolygó lakossága (vagy, ha magukkal viszik a bolygójukat is, akkor az egész szűkebb világuk!) vándorolhatna tetszés szerint előre vagy hátra az időben. Például megtörténhet, hogy az emberiség felváltva két Földet használ. Ezt a mostanit, az „öreget” már jól lepukkantottuk – de ha birtokoljuk majd az időcsatornák „kulcsát”, akkor ha már leraboltuk, kizsákmányoltuk, elhasználtuk az öreg Földet, egy szép napon (hónapban, évben, évtizedben) a csatornákon át az egész emberiség pillanatok alatt átköltözik a „Föld 2.0”-ra, és ott él pár ezer esztendőt, és azt is kizsákmányolja, állat- és növényvilágát félig kiirtja, beszennyezi talaját, levegőjét, vizeit, óceánjait, szóval az egészet. Ám ezalatt a „Föld 1.0” magához tér, kitisztulnak a vizei, gyönyörű lesz az állat- és növényvilág, tiszta a természet – akkor kedvesnek éppen nem nevezhető utódaink majd visszaköltöznek, hagyják regenerálódni a „2-es bolygót”, és szorgalmasan kezdik szennyezni újra az 1-est…

Ugyanazt elképzelhetjük globális időutazás és egymást követő „honfoglalások” formájában is. Ha már lesz olyan technikánk, hogy nagyobb távolságokra is el tudjuk vinni a Földet az időcsatornák segítségével, akkor vagy visszük magunkkal, persze jól vigyázunk rá, és idegen napok körül is pályára állíthatjuk, például amikor a mi napunk kezd „kifáradni” (ettől a mai ismereteink szerint még pár milliárd évig nem kell tartanunk). De időcsatornán egy szempillantás alatt elmehet lakosságunk egyik fele, vagy akármekkora hányada más világokba, más időkbe. Ad absurdum még az is elképzelhető, hogy a fejlett emberiség időben is kettéválik, lesznek, akik elmennek a Föld múltjába és teszem azt ötezer évvel korábban Dél-Amerikában kialakítanak maguknak egy viszonylag modern civilizációt. Ott fognak élni (és akaratuk ellenére ők hozzák majd létre az Atlantiszról szóló, nem is alaptalan „mítoszt”…). Más részük elmegy a jövőbe, és a huszonegyedik század helyett mondjuk 400 évvel később fog élni, ha az akkori modern emberiség átad nekik egy kisebb, elzárt területet, ahol létrehozhatják a maguk idő-rezervátumát. És ahol persze hamarosan átveszik a 2500-as évek tudományos és műszaki találmányait, kultúráját és életformáját, aztán szinte észrevétlenül és meglehetősen gyorsan beolvadnak az akkor élő emberek közé. Érdemes belegondolni, hogy mindkét változatnak, akár a múltba, akár a jövőbe mennek a mai emberek, lehetnek közegészségügyi, járványtani, stb. vonatkozásai is. Átvihetünk mindkét időbe olyan vírusokat, fertőzéseket, betegségeket, kórokat, amelyek ellen mi itt viszonylag védettek vagyunk, ami esetleg nem mondható el a másik két időben élő emberiségről, és akkor nagy lehet a baj.

Parker és több más neves kozmológus felteszi a kérdést: mi van, ha ez már mind létezik? Nálunk (sokkal) fejlettebb civilizációk számára ezek a megoldások nemhogy nem újak, hanem már az unalomig elavultak, sőt már ezeknél jobbakat is találtak. Ha csak a mi Galaxisunkban van 200 milliárd csillag – és a 2000-es években megtudtuk, hogy több az olyan csillag (nap), amelyeknek vannak bolygói, mint amiknek nincsenek, vagyis a civilizációk kifejlődésének minden időben és igen sok helyen nagyon nagy esélye van – akkor sejthetjük, hogy a régen „elstartoltak” már hozzánk képest szédítő technikai lehetőségeik birtokában vannak. Vagyis akár azt az állítást (feltételezést, elméletet) is megkockáztathatjuk, hogy jóval több a nálunk fejlettebb civilizáció, mint a velünk egy szinten lévők, vagy akik még jóval mögöttünk kullognak. Ez egyben azt is jelenti, hogy fantasztikus dolgok történhetnek az Univerzumban nap mint nap, amelyekről nekünk fogalmunk sem lehet, de attól ezek már valósak, és zajlanak.

Az időcsatornákkal olyan nagy elmék foglalkoztak már, mint Einstein, Wheeler, Rosen és mások. Eleinte azt hitték, hogy ezek különböző világokat kapcsolnak össze. Később azt állították, hogy ugyanezen világnak két pontját kötik össze. Ha ez utóbbi az igaz, akkor is lehetne őket időutazásokra felhasználni. Később oda lyukadtak ki, hogy csak akkor használhatók, ha benne a tárgyak a fénysebességet meghaladó gyorsasággal mozognának, ami nevezett tudósok szerint lehetetlen. Mások arra jöttek rá (persze csak elméletekkel, gondolatkísérletekkel, számításokkal), hogy az időcsatornák pulzálnak, és könnyen megjárhatja a benne közlekedő, amikor menet közben egyszer csak végtelenül kis méretre összeszűkül a csatorna. Vajon mi lenne akkor az utazókkal és űrhajójukkal?

Annyi látszik bizonyosnak, hogy az időcsatornák felfedezése, „megszelídítése”, megismerése és kihasználása még nem a holnap, inkább a holnapután műve lehet.

Parker még mással is fenyeget bennünket. Mint már említettük, létezhetnek mini-időcsatornák, amelyek mérete nevetségesen kicsi, még gilisztákat sem lehetne rajtuk átküldeni, mert azok sem férnének beléjük. És Hawking ezt azzal tetézi, hogy az egész Űr telis tele van kicsinyke tér-idő csatornákkal, és ezek hol megjelennek, hol eltűnnek, akár másodpercenként többször is! A neves kozmológus-gondolkodó mindezt a kvantumgravitációs elméletében fektette le. Az a nagyságrend, amelyben ez a jelenség lezajlik, hihetetlenül kicsi. A csatornáknak két nyílásuk, két végük van, az egyik a mi világunkban végződik, a másik hol egy másik világban, hol a miénkben. És hogy még ennél is bonyolultabb legyen a dolog: a Hawking-féle időcsatornák elméletileg gigantikus méretekig is felnőhetnek! Csak nem tudjuk, mitől, mikor és milyen körülményeik között. Mennyi energia kell ehhez? És azt kívülről kell bevinni, vagy valami módon ott rejtőzik, várakozik bennük? Lehet, az időcsatornákat valamilyen természetes forrásokból táplálkozó, „belső”, saját energia hozza létre és működteti? Mielőtt belevágnánk egy ilyen kísérleti utazásba, mindezt több-kevesebb bizonyossággal tudnunk kellene.

Ha eddig eljutunk, akkor óhatatlanul felmerülnek más kérdések is. Például az, hogy ha ez igaz, innentől kezdve nincs értelme beszélni „a mi világunkról” meg „egy másik világról”, hiszen ezek nincsenek elválasztva, vagyis nem csak a miénk létezik, a másik is a miénk, legalábbis abban az értelemben, hogy állandó a milliárdszor milliárd kapcsolat közöttük.

A másik dolog az, hogy ha megoldjuk a dolog technikáját, és sikerül bármi módon és eszközzel behatolnunk valamelyik mini-időcsatornába, ha teszünk valamit és az ettől „felfúvódik”, mint egy gigantikus léggömb, „hurka-lufi” – ha mi fújjuk fel azzal, hogy beléjük hatolunk? Ha az ember puszta gépi megjelenése egy ilyen csatornában visszafordíthatatlan, nagy változásokat indukál (provokál), kezdeményez, hoz létre, okoz, akkor mi lesz, mi történhet? Parker és társai azzal ijesztgetnek minket, hogy egy-egy ilyen felfúvódás eredménye… egy újabb, hirtelen világra jövő Univerzum lehet!

Az időalagutakról vagy -csatornákról ennél sokkal többet megtudhatnak a következő tudósok munkáiból: Thorne, Hawking, Friedman, Tipler, Morris, Vissel, Price és mások.

Érdekes az is, amit a keleti vallások, mindenekelőtt a buddhizmus mond a térről és az időről. Már említettem, hogy a csillagászat tudománya bizonyos értelemben azonos a régészettel. A fény a Naptól 8 perc alatt jut el a Földre (durván 150 millió kilométer megtételéhez kell ennyi idő). Ám a legközelebbi csillag fényének az út megtételéhez már több mint 4 évre van szüksége! Ha egy csillag 100 millió fényévre van tőlünk, akkor ami ma ebből a csillagászati távcsövekbe jut és azt a mi szakembereink oly buzgón tanulmányozzák, csak azt látják, ami 100 millió évvel ezelőtt történt. Ezen persze nem tudunk változtatni, de arra jók ezek a számok, hogy tudatosítsák bennünk a hatalmas térbeli távolságokat, amelyek még hatalmasabb idő-távokat eredményeznek. Ez persze nem jelenti azt, hogy a csillagászok csapatosan zokognak az obszervatóriumaikban, mert nem láthatják a mai valóságot az űrben… Sőt, ez kifejezetten hasznos is, mivel sokféle távolságban sokféle csillagot és más égitestet tanulmányozhatnak, így megfigyelhetik világunk különböző fejlődési szakaszait.

Ma már iskolás gyerekek is tudják, hogy a tér és idő között összefüggés van. A relativitáselmélet ezen jelentősen túllép és azt is állítja, hogy a kettő között nem csak a nagy távolságok terén van összefüggés: a nagy sebességek viszonylatában is.

Ahogyan nem szoktuk megkérdezni, hogy milyen hosszú X.Y. árnya, mert tudjuk, hogy az árnyék hossza változik a fény szögétől és számos egyéb körülménytől, itt állandó mennyiségről nem beszélhetünk. Nos, a relativitás-elmélet szerint arról sincs semmi értelme beszélni, hogy például milyen hosszú egy rúd, milyen magas egy torony vagy éppen egy űrhajó. A tárgyak valóságos mérete is azok sebességétől függ! Ha egy rudat igen nagy sebességre gyorsítunk fel, akkor a hossza rövidül. A CERN hadronütköztetőben hatalmas energiával olyan sebességet adnak egy-egy részecskének, hogy ami a természetes állapotában gömb alakú, mondjuk egy atom vagy bármilyen más részecske, a CERN-alagútban elérhető iszonyatos sebességnél már koronggá laposodik.

Megesett már, hogy az európai matematikus és a japán buddhista tudós ugyanarra a pontra jut, amikor mindegyik a maga szempontjából analizálja a tér-idő fogalmát. Talán meglepő, de a modern fizikában és a keleti miszticizmusban többek között az a közös tulajdonság, hogy a dolgokat dinamikusan szemlélik. Azaz mivel az idő beleszövődik a térbe, a természet lényegéhez tartozik a mozgás, az állandó változás.

Hogy Önök is érzékeljék a tér nagyságát, és vele persze a hozzá tartozó időt is, tegyünk egy nagyon rövid kísérletet. Míg ezt a mondatot elolvassák, addig a Föld 300 kilométert haladt a Nap körüli pályáján, a Nap pedig kb. 5000 kilométert tett meg a Tejút-rendszer forgása miatt. És ez igaz a következő mondatra is: a Tejút Hydra csillagképében található galaxishalmaztól való távolsága körülbelül 600.000 kilométerrel növekszik amiatt, hogy az Univerzum tágul (és ez is most következett be, amíg ezt a második mondatot elolvasták.).

Hihetetlen távolságokról és időkről van itt szó. Lássuk előbb részletesebben: a Föld másodpercenként 30 kilométeres sebességgel rohan velünk a jéghideg, fekete űrben. A Nap körül kering, ahol egy kört egy év alatt tesz meg (ezért választottuk ezt az időegységet). Közben azért a Nap sem „ácsorog”, hiszen a Kozmoszban minden mozgásban van, és az égitestek többsége egy időben legalább háromféle mozgást végez három különböző irányban és három különböző sebességgel… Ez alól mi sem vagyunk kivételek. Tehát Földünk először is nagy sebességgel száguld a Nap körül. Igen ám, de a Naprendszer sem áll egyhelyben, hanem Napunk és a vonzereje által kordában tartott nyolc bolygóval és számtalan holddal és több millió kisebb-nagyobb, de idetartozó égitesttel együtt része ám a Galaxisnak is! Amely forog feketelyuk-tengelye körül, és ez sok száz kilométert jelent másodpercenként. De még ezzel sincs vége a forgásnak. Hiszen a Galaxis egyik „karja”, amelynek része a Naprendszer is, nemcsak saját tengelye körül forog, hanem az egész Galaxis (és mind az összes milliárdszor milliárd) is közben rémisztő sebességgel távolodik az egykori ősrobbanás pontjától. Itt már másodpercenkénti több százezer kilométeres sebességről beszélünk!

Vagyis visszakanyarodva: a Föld, amelyen élünk, egyszerre három irányba és három különböző, de iszonyatos sebességgel mozog a világűrben, és ezt teszi minden egyéb égitest is.

Mindenesetre érdemes elgondolkodni azon, hogy ha ilyen nagy időkről is ilyen nagy távolságokról beszélünk, nem is szólva azok folyamatos mozgásáról és sebességéről – akkor ugyan mindebben hol van az ember? Ez a kicsinyke, nagy víztartalmú porszem, amely a milliárd világok egyikén vergődik már elég hosszú ideje, és még olyan keveset produkált. Ne legyünk pesszimisták, már maga az a tény, hogy egy ilyen könyv megszületett, ezernyi eredményt tud maga mögött. Az pedig, hogy önök olvassák, jelzi, hogy nem csak puszta érdeklődés munkál önökben, hanem bizonyára van önök között olyan is, akinek ezek a gondolatok adnak valamit. És egyszer majd a mostani olvasó is hozzátesz valamit ismereteinkhez, ami előbbre visz bennünket.