Nemere István

A kikötő hiénái

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-737-3

MOBI ISBN: 978-963-453-738-0

Nemere István

A kikötő hiénái

Bless kinyitotta a szemét.

Ha azt várta, hogy valami meglepőt lát – nagyot tévedett. Pontosan ugyanaz tárult szemei elé, amit oly sok éve mindennap látott. A kis ház ablakán besütött a nap, ez máskor is így volt. A ház keskeny volt, földszintes, és egy nagy raktár magasodott föléje. A nap – tudta jól Bless – csak fél tízig fog idesütni, aztán a raktár fala rabolja el a fényt. És attól kezdve másnap reggelig nem is kerül már elő az aranyos sugárzás.

De ez még messze volt. Bless mindig hat után ébredt. Ha volt munkája, hétre járt. Ma nem fenyegette ez a „veszély"; már egy hete, hogy utoljára dolgozott a rakodóknál. A fiatalember hát pihent még egy kicsit az ágyon. Mióta az anyja meghalt, apja is olyan morcos lett, keveset szól. Hétközben ő is dolgozik, neki aztán van munkája, a régi haverjai gondoskodnak róla. Olykor szereztek Blessnek is, de mindig csak rövid távra. Apja tán azt akarja, Bless megálljon a saját lábán is...? „Megállok én!" – mondta most magának.

Az apja egész héten dolgozik, aztán jön a szombat és elereszti magát. Ritkán kerül elő vasárnap reggelnél korábban, de az is előfordul, hogy csak déltájban tántorog haza. Arany-jó ember, de csak a szombatok tartják benne a lelket. A heti bérének pontosan az egyharmadát viszi magával ilyenkor, és csap egy görbe estét-éjszakát a cimboráival. Bless már megszokta.

A szombat még messze, lévén hogy még csak most kezdődik a kedd – gondolta a férfi és frissen kipattant az ágyból. A csöppnyi fürdőszobában – ezt is nemrégen építették ide, emlékezett, hogy nem volt még az anyja idejében – magára engedte az ólomcsőszagú langyos vizet, aztán előkapta borotválkozókészletét. Arcát szappanozva megszemlélte magát a tükörben.

Nem volt buta ember, de azzal is tisztában volt, hogy nem különösebben művelt. Ha az lenne, már régen kitörhetett volna ebből a csapdából. Néha úgy nézett körül ebben a kis házban, mint a gödörbe esett állat. Merre van a kiút...? Annak idején nem tanult eleget, nem is volt rá pénzük. Anyja halála megváltoztatott mindent, apja pedig mindig csak annyit keresett – annyi maradt az ivászatok után – amennyiből éppen csak hogy megélhettek. Most, a tükör előtt elnézte magát. Magas homlok, hosszú haj, izmos vállak és karok. A szeme mélyen ül, éppen olyan sötét, mint a haja. Ezek a vállak sok ezer zsákot elvittek már a rámpákon, a daruk alól, a raktárakba vagy a vagonokba. Olykor a hajók rakterében is dolgozott barátaival. Rengeteg verejték csorgott már le ezeken a vállakon, gondolta most a tükörbe nézve. De az erő – a saját ereje – nem minden, tudta már jól. Valamit tennie kellene, hogy változtasson az életén.

Mielőtt azonban egészen meghatódott volna magától, gyorsan abbahagyta az effajta elmélkedést. Letörölte az arcát. Felöltözött. A szobájában a szokásos rendetlenség uralkodott most is. Már nem figyelt rá. Bekapott valamit a tenyérnyi konyhában és felvette a pulóverét. Melegnek ígérkezett a nap, de tudta, este hamar hűvösödik. És ki tudhatja, mikor jön haza...? Mindig azok a napok vagy hetek a leghosszabbak, amikor nincs munkája. Ismerte már magát. Végigjárja az összes lehetséges helyet, megkérdez mindenkit. Tudta, a legtöbb esetben fej rázassál fog találkozni. „Most nincs meló, Bless". Pedig hát ismerik, tudják, mire képes. Sokszor mások előtt vagy helyett is felveszik a munkavezetők. De most nincs túl sok hajó.

Kilépett az ajtón. Leszaladt a lépcsőn, és máris a napfény elé került. Megállt egy pillanatra, pislogott. Érezte, hogyan fut végig testén a meleg, amit annyira szeretett.

A Berg II. akkor állt a parthoz.

Húsz perccel ezelőtt még a hullámgáton kívül várakozott a révkalauzra. A hullámokon ringatózó fedélzetről türelmetlen tekintetek kémlelték a kikötőt. A révkalauz motorosa nem sietett. Amikor végre felbukkant a hullámgát résében, a hajón némi mozgás támadt. A hangszórón át parancsok dörögtek. A Berg II. először járt ebben a kikötőben. A révkalauzt egy tiszt fogadta, miután felkapaszkodott a függő-himbálózó kötéllétrán. A kormányállásba vezették az alacsony, barnabőrű férfit, aki szigorú arccal vette át a szokásos ajándékot. A Berg II. kapitánya tudta, ajándékot muszáj adni. Hallotta kollégáitól, hogy ha errefelé valahol nem adnak, a révkalauz egyszerűen nem vállalja a hajó bevezetését a kikötőbe. Anélkül pedig nem hajózhat be. Tuniszban, Alexandriában maga is tapasztalt már kellemetlen dolgokat; a legrosszabbak az egyiptomi révkalauzok, ebben minden kapitány megegyezett. De a törökök sem sokkal jobbak.

Itt hát ajándék várta a révkalauzt, így az nem finnyáskodott. Nem talált ürügyeket, nem hivatkozott a Berg II. műszaki állapotára. A kormányos matróz hamarosan az ő utasításait követte. Az előírás szerint a kapitány végig ott állt mellettük. Néha kis rádióadó-vevőjén szólt hátra a farba. Ahogy az orrban, úgy ott is felállt már három-három matróz. A kötéldobokat megfuttatták erre is és arra is; a karvastag nagy kígyók még a fedélzeten hevertek. Egy rövidnadrágos fiatalember a dobókörtét himbálta a vékony zsinór végén. Az elektromotorok fel-felzúgtak, de még nem volt rájuk szükség. A csévélőkről a festéket lekoptatták a kötelek.

A tizenkettes mólóhoz kapták a kikötési engedélyt. Valahol messze – innen nem is láthatták – a kikötőparancsnokság épületében szakemberek hajoltak a nagy táblázatok fölé. Minden móló minden hajóállása be van osztva hetekkel előre, a nappal és az éjszaka minden órájában tudnivaló, melyik hajó hol fog állni. A különleges árukkal megrakottakat nem vezethetik bárhová. Az olajvezetékekhez állnak a tankhajók, az elevátorokhoz a gabonaszállítók.

A révkalauz egyenesen a szárazföldre ment, miután kidobták a lépcsős feljárót. A matrózok még megfeszítették a köteleket, pörögtek a csévélők óriási dobjai. Időnként pattanva csúszott arrébb, a síkos dobon egy kötél. A révkalauzt elvitte az érte jött autó. A kapitány felmarkolta papírjait és rádiótelefonon taxit kért a hajóhoz. A rakodótisztre hagyta a többit.

– Hogy lesznek a szabadságolások, uram? – kérdezte a másodtiszt. Magas, szőke, napbarnított férfi volt.

– Két óra múlva engedheti le az elsőket, de estére jöjjenek vissza. És egyszerre sohase legyen távol hat embernél több – felelte a kapitány. Mindig ugyanígy válaszol, gondolta a másodtiszt, de ezt persze óvakodott hangos megjegyzés formájában is kinyilvánítani. A kistermetű, energikus, de örökké gondterhelt kapitány elment, de még a taxiból látta, hogy máris jönnek az ügynök, a kikötői megbízott, no és persze a rakodómunkások főnöke. Letárgyalják amit kell, és hamarosan megcsikordulnak a daruk is, gondolta a kapitány.

Bless a kilences móló mögötti irodába kanyarodott. Itt volt a kikötőmunkások szakszervezetének irodája. Olykor ők is tudtak néhány betöltetlen helyről.

– Hello, Ruddy – szólt a fiú. – Van valami?

– Nincs. Két napig nem is lesz – felelte Ruddy készségesen. – Ha minden jól megy, a hétvégén jön három cementszállítmány.

– Mikor kérdezzem megint?

– Talán holnaptól csináljuk a listát, Bless. Majd nézz be reggel.

– Oké, Ruddy.

Továbbment. A tizenhetes mólónál a barátai rakodtak. A nap már erősen tűzött. A fiúk – igaz, némelyik apjával volt egyidős – félmeztelenül álltak az aszfalton. A daru a raklappal együtt hozta le a hatalmas faládákat, később pedig a konténereket. Két férfi kesztyűvel emelte ki a helyéből a daru horgait; egyikük macskaügyességgel ugrott fel mindig a rakomány tetejére. A villástargoncák sürögtek, forogtak. Bless is szerette őket vezetni – most egy kicsit fájó szívvel nézte őket, aztán – mielőtt észrevették volna – tovább bandukolt onnan a már lerakott konténerek mögött.

A külső kerítés nem volt messze. Rozsdás, ritkán használt vasútvonal mögött szemétdombok között számos nyílás ásított az egykori magas drótkerítésen. Akik ismerik őket, tudják, erre mindig el lehet párologni. Nem csak a főkapu az egyetlen kijárata a kikötőnek... Ilyenből van több is. Még autóval is el lehet menni úgy, hogy senkinek sem kell bevallani, mit is csinált valaki a kikötőben. Természetesen ugyanúgy be is lehet jönni.

Bless felriasztott néhány tucat sirályt; barna fejüket nyugtalanul ingatták, amikor visszaültek a helyükre. Rikácsolva marakodtak egy-egy jobb falaton. A kerítés mögötti házsorokban szinte kizárólag rakodómunkások laktak.

Landáék háza is arra volt. Az a rozsdavörös kis egyemeletes épület, ahol az öreg csónakjavító műhelye uralta a földszintet, míg a család az emeleten lakott. Yochen, az öreg, tulajdonképpen halász, és hetente többször ki is megy a motoros bárkájával.

Landa, Landa...

Bless léptei lelassultak. Mindennap megfordult erre, és gyakran látta is Landát. De nem mindegyik találkozásra emlékezhet szívesen. Most egy percig nézte a vörös házat, aztán leült az árnyékba és a zsebében talált diót rágcsálva várakozott. Ilyentájt Landa boltba szokott menni. Néha egyedül, néha a tízéves, későn született kisöccsével.

Eltelt vagy fél óra – Bless nem hordott órát, az idő múlása sohasem izgatta különösebben. Ha dolgozott, azért – ha pedig munka nélkül volt, hát azért. Most csak pihent és hallgatta a hajókürtöket, a sirályokat, a másik utcán időnként elrobogó autókat. Aztán egy percre felbukkant Landa apja, az öreg Yochen. Kétszer kinézett az utcára, mintha várna valakit, aztán visszament a műhelybe. Utána végre megjelent Landa. Kilépett az utcára. Bless felpattant, és úgy irányította lépteit, hogy elébe kerülhessen a lánynak. Mintha véletlen lenne a találkozás...

Landa karcsú volt, nem sokkal alacsonyabb Blessnél. Büszkén felvetett fejjel járt. Huszonegy évével a kikötőbeli lányok között már-már „öregnek" számított, hiszen a többiek már húszévesen férjhez mentek. Landáról mindenki tudta, hogy válogat és egy csöppet sem siet beköttetni a fejét. Az sem volt titok, hogy a kikötő egyik legszebb lánya.

Bless szíve erősen dobogott – mindig ugyanazt érezte, ahányszor Landa szeme elé került. Nagyon kívánta a lányt, és ez az érzés egy másik, számára még eddig ismeretlen lágysággal jelentkezett egyszerre. Ez utóbbiról nem tudta, micsoda – Bless nem szokott könyveket olvasni, de moziba járt, olykor a többiekkel együtt tévét is nézett. Tudta hát, van valami olyasmi, amit „szerelemnek" neveznek – csak éppen soha nem jutott eszébe, hogy ez éppen az lenne... Landa szeme mélybarna, és mindig ott ugrálnak benne azok a huncut szikrák. Mint az esti tábortűznél, ha bele fúj a szél és kisodor néhány fel-felvillanó, égő fadarabot.

– Hello... Landa – nyögte. Ez a köszönés nem éppen természetesre sikeredett... Miért szorul el mindig a torka, ha meglátja őt? Ha közel kerül hozzá, ha a lány ránéz?... Miért nem tud úgy viselkedni, mint amikor fiúkkal találkozik? Megtorpant, valami izgató, egyszerre forró és hideg futkosott a hátán, gerince árkában. Már azt sem tudta, melyik lábára álljon.

És Landa mindezt pontosan látta. Nagyon jól ismerte már e jeleket. Vele szemben valahogy a többi fiú is elfogódott lett, ha találkoztak. Landának felvágták a nyelvét, magabiztos volt, és talán sohasem jött zavarba. Gunyoros pillantásokat vetett a férfiakra. Most sem volt ez másképpen.

– Jó reggelt, Bless! Megint nincs munkád?

„Miért van az, hogy már az első szavaival megsért?" – ágaskodott a fiúban az önérzet. Landának, úgy látszik, remek érzéke van ahhoz, hogyan kell gúnyt űzni a fiúkból. Bless ezt már többször tapasztalta; csak az vigasztalta, hogy mások sem járnak jobban. Landának eddig még senki emberfia nem tudott két napnál tovább udvarolni a kikötőben. Gúnyolódásával elmarta maga mellől a fiúkat. Állítólag az apja, Yochen is neheztelt ezért. „Sohase mégy már férjhez, édes lányom?!" – mondogatta neki, az ismerősök szerint.

– Ma nincs, holnap lesz – Bless próbált könnyednek és gondtalannak mutatkozni. De a tekintetük találkozott, és a fiú tudta: Landa pontosan látja benne azt is, amit szeretne eltitkolni. Azokkal a barna szemeivel... A lány nyakán a pihehajszálakat kis szél lobogtatta, szája gyönyörű volt, és a nyaka...! Ha odabújhatnék! – futott át Bless fején.

– Majd' mindennap az utamba akadsz – mondta a lány. Talán rosszallóan? Bless nem tudta eldönteni. Érezte, hogy elvörösödik. Ettől csak dühösebb lett – önmagára. Szeretett volna igent mondani, és valamit még hozzátenni keményen, hányaveti-férfias módon – de mindez csak vágyai között játszódott le, mielőtt tényleg szólhatott volna, Landa máris továbbment. Valójában – most értette meg Bless – a lány nem is lassított, míg e kis beszélgetés tartott, csak úgy odaszólt neki menet közben, és kész, ennyire méltatta őt. Ott maradt a járda szélén és nézett utána. Hátulról is nagyon jó volt az alakja Landának, nem véletlen, hogy a kikötőnegyed melletti sétányon, ha megjelent, minden férfi utána fordult. Bless nemegyszer látta ezt és a féltékenység marcangolta a szívét. Ő persze nem mert odamenni a lányhoz, nem merte megszólítani. Végigmenni vele a sétányon...? Csak, ha Landa is akarta volna. De általában olyan csípősen szólott már az első percben, hogy minden férfinek elment tőle a kedve. Biztonságosabb volt messziről bámulni. Hiszen mások előtt szokta leégetni a hozzácsapódó férfiakat, és ezt senki sem szereti.