A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L. J. Shen: Pretty Reckless (All Saints High #1), 2019

Copyright © 2019. PRETTY RECKLESS by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Fordította

NAGY BOLDIZSÁR

© L. J. Shen, 2021

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-44-2

Az első szerelmek és a híres utolsó szavak emlékére

Továbbá Sarah Grim Sentznek,
aki már akkor beleszeretett Pennbe és Dariába,
mielőtt ők egymásra találtak volna,
és Ariadna Basultónak,
az ízig-vérig kaliforniai csajnak.

Főcímdal

Two Feet – I Feel Like I’m Drowning

Lejátszási lista

Zeds Dead – Too Young

Taking Back Sunday – Cute Without the ‘E’

Pink – Who Knew

Maniako – Solo Amigos

Lil Wayne – Right Above it

Rage Against the Machine – Killing in the Name

Belle and Sebastian – If You’re Feeling Sinister

Soft Cell – Tainted Love

Előszó

Egy limonádéval indult

A szívemmel ért véget

Így kezdődött, könyörtelen riválisom, elcseszett kis mesénk

Tizennégy évesen

Daria

Megremeg a lábam alatt a járólap, ahogy egy rakás balerina rohan el mellettem, a lépteik úgy dübörögnek a távolban, akár egy hadseregnek.

Barna haj. Fekete. Egyenes. Vörös. Hullámos. Loknik és hajgumik szivárványává mosódnak. Tekintetemmel a szőke fejet keresem, amit legszívesebben a kopott padlóhoz csapnék.

Nagyon ajánlom, hogy ma ne legyél itt, Főribi.

Mereven állok az anyám balettstúdiójának küszöbén, halvány rózsaszín dresszem a bordáimra tapad. A fehér sporttáskám a vállamról lóg. Szoros kontyomtól feszül a fejbőröm. Valahányszor leengedem a hajam, az arany fürtjeim csomókban hullanak a fürdőszoba padlójára. Anyának azt mondom, attól van, hogy túl sokat szarakodom a hajammal, de ez hülyeség. És ha odafigyelne rám – ha egyszer tényleg így tenne és nem csak úgy csinálna, mintha –, akkor ezt ő is jól tudná.

Megforgatom a balettcipőmben a szétroncsolt lábujjaimat és megpróbálom lenyelni a gombócot a torkomban. Via nincs itt. Hála Marxnak!

Lányok torpedóznak el mellettem, nekiütközve a vállamnak. Üres gyomromban érzem a kuncogásukat. A sporttáskám puffanva leesik. A többi lány vékonyabb, magasabb és hajlékonyabb nálam, a hátuk olyan rohadt egyenes, mint egy felkiáltójel. És én? Alacsony és izmos vagyok, akár egy kérdőjel. Folyton bizonytalan és a kiborulás szélén. Az arcom nem egy higgadt és nemes táncosé; inkább egy csaló és kiszámíthatatlan lányé. Vannak, akik könnyen kimutatják az érzéseiket – nekem pedig ami a szívemen, az a számon. Ha boldog vagyok, az összes fogam kivillan a vigyortól, és ha anyám rám néz, mindig boldog vagyok.

Inkább gimnasztikára vagy a pomponcsapatba kellene járnod, kicsi szívem. Sokkal jobban illene hozzád, mint a balett.

De néha anya olyanokat mond, amivel az önbizalmamat csorbítja. A szavaiból egy burok képződött az önbizalmam felszíne körül, amelyben ott rejlik a haragom.

Melody Green-Followhill egykor balerina volt, de tizennyolc évesen, amikor elsős volt a Juilliardon, eltörte a lábát. A születésem napjától kezdve elvárták tőlem, hogy táncos legyek. De – nagy szerencsémre – kiderült, hogy kivételesen rossz vagyok benne.

És most hadd mutassam be Via Scullyt!

Via, aki szintén tizennégy, megtestesít mindent, amilyen lenni szeretnék. Magasabb, szőkébb és soványabb nálam. És ami a legrosszabb, született tehetsége van a baletthez, én pedig úgy nézek ki mellette, mint a dresszbe öltözött táncosok paródiája.

Három hónappal ezelőtt Via levelet kapott a Királyi Balett Akadémiától, és behívták meghallgatásra. Négy héttel ezelőtt el is ment. A szülei olyan nagymenők, hogy nem tudtak elszakadni a munkától, így az anyám repült el vele egy hétre Londonba. Most az egész tánccsapat kíváncsian várja, vajon bekerült-e Via a Királyi Balett Intézetbe. A tánciskolában az a hír járja, hogy övé a hely. Még az ukrán balettművész, Alexei Petrov – a tizenhat éves zseni, a balett Justin Bieberje – is posztolt Insta-sztoriban egy közös szelfit vele a meghallgatás után.

Várom, hogy együtt varázsoljunk!

Nem lepődnék meg, ha kiderülne, hogy Via varázsolni is képes. Mindig is egy igazi boszi volt.

– Kicsi szívem, ne ácsorogj már az ajtóban! Elállod az utat a többiektől – énekli az anyám háttal nekem. A padlótól mennyezetig érő tükörben látom az arckifejezését. A jelenléti ívet nézi összehúzott szemöldökkel, és az ajtó felé pillant, azt remélve, hogy megjön Via.

Bocs, anya! Csak az ivadékod az.

Via mindig késik, anya pedig, aki sosem tolerálta el a lustaságot, mindig elnézi neki.

Lehajolok, hogy felvegyem a táskámat, aztán elindulok a parkett felé. A szobát fényesen csillogó rúd veszi körbe, az egész falas ablakból pedig Todos Santos fotogén, előkelő belvárosára látni. A fákkal övezett utcákat baracksárga padok díszítik, a kristálykék tornyok pedig úgy ragyognak, akár egy vékony vonal, ahol az óceán az eget csókolja.

Hallom, hogy nyikorogva kinyílik az ajtó, és szorosan becsukom a szemem.

Kérlek, ne te legyél!

– Via! Már vártunk rád! – anya csicsergése olyan, mintha egy légpuskával lőnének hátba, és a döbbenettől megbukom a saját lábamban. Mindenki felnevet körülöttem. Sikerül megkapaszkodnom a rúdban és felhúzom magam, még mielőtt a térdem a padlóhoz érne. Megfogom és vörösödő fejjel egy béna pliébe csúszok.

– Kicsi szívem, legyél olyan drága és hagyj helyet Viának! – dorombolja anya.

Valójában, anyám, azt szeretném, ha Via adna végre helyet nekem!

A kedvenc kis zsenije persze nem visel ma balettruhát, habár olyan dressze van Olaszországból, amiről a többi lány itt csak álmodozhat. Via nyilván iszonyú lóvés családból származik, amit az is bizonyít, hogy még a többi gazdag ember sem szeretne kidobni kétszáz dolcsit egy sima dresszre. Kivéve anya – aki valószínűleg rájött, hogy soha nem lesz belőlem igazi balerina, de legalább annyit szeretne, ha annak öltöztethetne.

Via ma egy hasvillantós, sárga, csőrikés pólót visel szakadt farmerrel. A szeme piros, a haja kócos. Tényleg ennyire leszar mindent?

Lekezelő mosolyt küld felém.

– Kicsi szívem.

– Kis kutyuska – vágok vissza.

– Kutyuska? – Felhorkant.

– Hívhatnálak ribancnak is, de lássuk be, úgy harapsz, hogy nincs fogad.

Megigazítom a cipőmet, és úgy teszek, mintha már nem is foglalkoznék vele. Pedig nagyon is foglalkozom. Kisajátította magának az anyám idejét, és már azelőtt a begyemben volt, hogy elkezdtem volna beszólogatni neki. Via egy másik San Diegó-i suliba jár. Azt állítja, hogy azért, mert a szülei szerint a Todos Santos-i srácok túlságosan el vannak kényeztetve és burokban élnek. A szülei azt szeretnék, ha Via igazi emberek között nőne fel.

Tudod, mi nem igazi még? Az, ha valaki másnak tetteted magad. Bevallom, én egy finnyás hercegnő vagyok. Perelj csak be (Kérlek, tedd meg! Nagyon jó védőügyvédet tudok szerezni)!

– Óra után találkozunk, Vi – szól közbe anya, majd a lejátszó felé fordult. Vi (Vi!) kihasználva a lehetőséget nyújtani kezdi a lábát, és közben rálép a lábujjamra.

– Upsz! Úgy tűnik, nem te vagy itt az egyetlen ügyetlen csaj, Daria.

– Legszívesebben azt mondanám, hogy dögölj meg, de attól tartok, anyám rákényszerítene, hogy menjek el a temetésedre, márpedig én nem akarom erre pazarolni a drága időmet.

– Legszívesebben azt mondanám, hogy csókold meg a seggem, de az anyád már most is ezt csinálja. Bárcsak feleannyira szeretne téged, mint engem! Mondjuk így sem rossz. Legalább van pénzed pszichológusra. Meg orrplasztikára. – Vigyorogva megveregeti a hátamat, én pedig gyűlölöm, gyűlölöm, gyűlölöm, hogy csinosabb nálam.

Az elkövetkezendő egy órában képtelen vagyok koncentrálni. Nem vagyok hülye. Bár tudom, hogy anyám jobban szeret engem Viánál, azt is tudom, hogy ennek mindössze a genetikai program az oka.

Évszázadok telnek el, mire végre véget ér az óra. A lányok párban a lift felé sasszéznak.

– Daria, szívem, tegyél meg nekem egy szívességet, és hozzál nekünk valamit inni a Starbucksból! Én a kislányokkal leszek, aztán gyorsan elintézek valamit Vivel. – Anya megpaskolja a vállamat, majd kilibben a stúdióból, tündérporszerű parfümfelhőt húzva maga után. Az anyám az összes szervét képes lenne felajánlani, ha azzal megmentheti egy diákja körmét. A balerinái megfulladnak a szeretetétől, engem pedig totál féltékennyé tesz ezzel.

Felmarkolom anya táskáját és megfordulok, még mielőtt esélyem lenne, ahogy apa szokta mondani, „kellemetlenkedő” pillantást vetni Viára.

– Látnod kellett volna az arcát a meghallgatásom közben. – Via a tükör előtt nyújt, a hátam mögött. Olyan hajlékony, mint egy gumiember. Néha az jut eszembe, bármikor a nyakam köré tekerheti magát, hogy megfojtson.

– Hatalmas sikerünk volt. Azt mondta, a többiek arckifejezése alapján nemcsak hogy bekerültem, de én leszek az egyik sztárdiákjuk. Olyan érzés volt, mint a… – Csettint egyet, és a szót keresi. Látom a fejét a tükörben, de nem fordulok felé. Az alsó szempilláimról könnyek csüngenek, de inkább meghalnék, mint hogy elsírjam magam. – Megváltás, vagy ilyesmi. Mintha nem tudnál balerina lenni, mert annyira, tudod, önmagad vagy. Na, de ott megszűnt az én. Így legalább anyád lát valakit, aki szereti is, amit csinál.

Apa azt mondja, egy zöld Hulk lakozik bennem, és amikor féltékeny vagyok, egyre nagyobbra és nagyobbra nő, és ez a Hulk néha átveszi az irányítást felettem, majd olyasmit csinál, amit az apa által ismert és szeretett Daria sosem tenne. Azt mondja, egy középszerű ember érez csak féltékenységet a zsenik iránt, márpedig én nem vagyok középszerű lány.

Erre csak annyit mondanék, hogy nem értek egyet.

Mindig is népszerű voltam és megküzdöttem a helyemért a táplálékláncban, ahonnan kifejezetten élveztem a látványt. De szerintem átlagos vagyok. Via különleges, és olyan vakítóan ragyog, hogy mindent feléget maga körül. Én csak hamu vagyok a lába alatt, egy roncs, keserű és kiköpött Hulk.

Senki nem akar rossz ember lenni. De vannak olyanok – mint én is –, akik nem tehetnek mást. Egy könnycsepp gördül le az arcomon és örülök, hogy csak ketten vagyunk. Daria felé fordulok.

– Mi a franc bajod van?

– Ugyan mi? – Sóhajt. – Egy elkényeztetett hercegnő vagy, egy felszínes idióta és egy nagyon szar táncos. Hogy lehet, hogy Melody Green-Followhillnek ennyire tehetségtelen utódja született?

Nem tudom! – sikoltanám legszívesebben. Senki nem azért zseni, mert annak akart születni. Marx áldja meg Sean Lennont, hogy túlélte a saját létezését!

Via drága balettcipőjére nézek, és felhúzom az egyik szemöldökömet.

– Ne tegyél úgy, mintha én lennék itt az egyetlen hercegnő.

– Annyira ostoba vagy, Daria! – Via megrázta a fejét.

– Én legalább nem vagyok seggfej. – Úgy teszek, mintha untatna a szitu, de az egész testem remeg.

– Te még első pozícióba sem tudsz állni rendesen. – A levegőbe dobja a karját. Igaza van, és ez felidegesít.

– Akkor még egyszer. Mi. A. Francért. Érdekel? – kiabálom.

– Mert te csak foglalod a kibaszott helyett, azért! Miközben én hülyére dolgozom magam, te mindenhová bejutsz első osztályon, csak mert az anyád tanár.

Most eljött az ideje, hogy közöljem vele az igazat.

Hogy én még keményebben hajtom magam, mégpedig azért, mert én nem születtem balerinának. De a szívem szilánkosra törik, mint az üveg. Sarkon fordulok, és elindulok lefelé a tűzlépcsőn, kettesével szedve a fokokat. Kirobogok a szédítő kaliforniai napsütésbe. Minden más csaj balra fordulna, hogy eltűnjön a Liberty Parkban, de én jobbra indulok és belépek a Starbucksba, mert nem akarok – nem tudok – csalódást okozni az anyámnak még jobban. Szétnézek mindkét irányba, hogy megbizonyosodjam róla, a part üres, majd elengedem magam és utat engedek az elfojtott sírásnak, ami az elmúlt egy órában úgy nyomta a mellkasomat. Beállok a sorba, kiveszem anya pénztárcáját a táskából és beletörlöm a könnyeimet a felsőmbe. Valami a földre hullik, úgyhogy felkapom.

Egy ropogós levél, amin az én lakcímem szerepel, de a névtől ledöbbenek.

Sylvia Scully.

Szipogva feltépem a borítékot. Nem érdekel, hogy nem nekem szól a levél. Már attól, hogy Via nevét az én lakcímem felett látom, legszívesebben akkorát üvöltenék, hogy kidőljenek a kávézó falai. Elsőként a logó tűnik fel legfelül.

Királyi Balett Akadémia.

A szemem olyan, akár egy idióta szalagtekercs. Újra meg újra ugyanazokat a szavakat játssza le.

Felvételi értesítő.

Felvételi értesítő.

Felvételi értesítő.

Viát felvették. Örülnöm kellene, hogy nem fogom látni a hülye fejét hónapokig, de az irigységtől savas íz önti el a számat.

Mindene megvan.

Szülei. Pénze. Hírneve. Tehetsége. És ha ez nem lenne elég – az anyám feltétlen figyelme.

Mindene megvan, miközben nekem semmim nincs, és a Hulk ettől egyre nagyobbá nő bennem. A teste olyan hatalmas, hogy nyomni kezdi a rekeszizmomat.

Egy vadiúj élet egyetlen borítékban. Via jövője ezen a papírlapon múlik. A papíron, ami a kezemben van.

– Szia, mit szeretnél? – A barista olyan hangon billent ki a transzállapotból, ami arról árulkodik, nincs különösebben elragadtatva tőlem. – Mit szeretnél?

Azt, hogy Via meghaljon.

Leadom a rendelésemet, és a kávézó sarkába megyek, hogy elolvashassam a levelet ezredjére is. Mintha a szavak valami csoda hatására megváltozhatnának.

Öt perccel később a két itallal a kezemben kilépek az utcára. A legközelebbi kuka felé tartok, hogy kidobhassam a jeges teás limonádémat és tartani tudjam a levelet anélkül, hogy eláztatnám. Anya bizonyára Viával együtt szeretné kibontani, és én épp most szúrtam el ezt a meghitt kis pillanatukat.

Bocs, hogy elszúrtam a csajos bulitokat!

– Tedd le az italt és senkinek nem esik bántódása. – A kezem épp a kuka felett lebeg, amikor egy hang harsan fel a hátam mögött, folyékony, akár a méz. Fiatal férfi hangja. Megfordulok, nem vagyok benne biztos, hogy jól hallottam-e. A fejét lehajtva tartja, és nem látom tisztán az arcát az ütött-kopott baseballsapkája miatt. Magas és vézna – szinte már ijesztően –, de úgy suhan felém, akár egy bengáli tigris. Mintha lebegve közlekedne és nem foglalkozna olyan földhözragadt dolgokkal, mint az izomzat.

– Azt tényleg kidobjuk? – A limonádémra mutat.

Kidobjuk? Basszus, miért beszél ez többes számban?

A pohárral intek egyet felé. Övé lehet a hülye jeges teás limonádém. Basszus, megzavarta az idegösszeomlásomat egy limonádé miatt.

– Semmi nincs ingyen a világon, Koponyaszemű.

Pislogok, és azt kívánom, bár eltűnne innen a srác. Most tényleg Koponyaszeműnek nevezett? Én legalább nem úgy nézek ki, mint egy csontváz. Teljesen ki vagyok akadva Via miatt. Miért anyához mennek a levelei? Miért nem küldik egyenesen Viáéknak? Örökbe akarja fogadni ezt a picsát, vagy mi?

A húgom, Bailey jut eszembe. Még csak kilencéves, de már most ígéretes táncosnak tűnik. Ha Via Londonba költözik, az talán arra bátorítja anyát, hogy Bailey-t is a Királyi Balett Akadémiára küldje. Anya engem is győzködött, hogy adjam be oda a jelentkezésemet, még azelőtt persze, hogy nyilvánvalóvá vált, hogy előbb lesz belőlem sajtos szendvics, mint balerina. Elkezdtem összeragasztani a széthullott valóság darabkáit.

Mi lesz, ha nekem is Londonba kell emigrálnom, hogy végignézzem, ahogy mindkét lányból sztár lesz, miközben én beleolvadok egy totál középszerű életbe?

Bailey és Via aztán öribarik lesznek.

Egy esős és szürke helyen kell majd laknom.

Itt hagyjuk Vaughnt, Knightot és még Lunát is. Az összes gyerekkori barátomat.

Via hivatalosan is átveszi a helyemet anya szívében.

Hm, köszi, de nem.

Nem ma, Sátán.

Mivel nem válaszolok, a srác tesz felém egy lépést. Nem félek…, de talán kellene. Piszkos farmer van rajta – és most igazi sárról meg porról beszélek, nem arról, hogy szándékosan elhanyagolt lenne – meg egy kopott kék póló, ami kétszer akkora, mint ő, és a felsőjén egy ökölméretű lyuk tátong a szíve felett. Valaki köré írt valamit fekete alkoholos filccel, lányos betűkkel: Ez egy jel? – Adriana, xoxo, bennem pedig rögtön az a kérdés merül fel, hogy ez az Adriana jobb csaj-e nálam.

– Miért hívsz Koponyaszeműnek? – Összegyűröm a levelet a kezemben.

– Csak. – Annyira lehajtja a fejét, hogy csak a száját látom, ami rózsaszín, és puhának tűnik, mint a virágszirom. Szinte nőies. A hangja olyan bársonyos, hogy szinte fájni kezd tőle a mellkasom. Nem tudom, miért. A velem egykorú srácoktól folyton kiakadok. Olyan a szaguk, mint a pizzának, amit több napra kinn felejtettek a napon. – Mert csontváz van a szemedben, te csacsi. Tudod, mit szeretnél?

Hogy anya ne mondogassa nekem, mennyire gáz vagyok?

Hogy Via eltűnjön?

Válassz, haver!

A szabad kezemmel az anyám pénztárcájába nyúlok, és előkapok egy tízdollárost. A srác éhesnek tűnik. Remélem, elfogadja, még mielőtt anya lejön és elkezd kérdezősködni. Nem kellene szóba állnom idegenekkel, pláne nem olyan idegenekkel, akik a kukában guberálnak kaját maguknak.

– Tengeri üveg. – Felém nyújtja a kezét, nem is reagálva a pénzre meg az innivalóra.

– Olyan, mint amiket az Etsy-n árulnak? – dohogok.

Szuper. Te is egy csodabogár vagy.

– Hm? Dehogy, az csak szemét. Ez narancssárga tengeri üveg. Valódi cucc. Múlt héten találtam a tengerparton, és legugliztam. A legritkább dolog a világon, tudtad?

– És miért adnál ilyen értékes dolgot egy vadidegennek? – forgatom a szemem.

– Miért ne?

– Ööö, helló, kicsit jobban figyelj arra, mit mondasz! Az előbb azzal jöttél, hogy a világon semmi nincs ingyen…

– Ki mondta, hogy ingyen adom? Az egész évnyi menzeszeden ma mész át, vagy mi?

– Ne beszélj a menzeszemről!

– Oké. Akkor ne beszéljünk róla! De most szükséged van egy igaz barátra, én pedig hivatalosan jelentkezem a posztra. Még be is öltöztem hozzá. Nézd! – Bocsánatkérően mutat a bohém ruházatára.

És abban a pillanatban melegség önti el a mellkasomat, olyan forró, akár a viasz. Úgy néz ki, a haragom nagyon erős tud lenni. Legszívesebben torkon ütném a srácot. Sajnál engem? Sajnál. A lyukas pólós srác.

– A barátom akarsz lenni? – röhögök fel. – Ennyire szánalmas lennék? És mégis ki szerint?

– Szerintem. És sosem állítottam azt, hogy szánalmas lennél. – Megigazítja magán a szakadt pólóját és lassan megemeli a fejét, így több látszik az arcából. Az orrára anyám azt mondaná, hogy római, az állkapcsa pedig túlságosan szögletes a korához képest. A vonásai élesek és egy nap talán jóképűnek számít majd, de most úgy néz ki, mint egy rajzfilmfigura. Mighty Max.

– Na jó, akkor most kéred a limonádét meg a pénzt vagy nem? Az anyám bármikor megérkezhet.

– És?

– És nem láthat bennünket együtt.

– Amiatt, ahogy kinézek?

Huh!

– Nem, hanem mert fiú vagy. – Nem akarok szemét lenni vele, pedig általában az vagyok másokkal. Pláne a fiúkkal. Pláne a szép arcú, kellemes hangú fiúkkal.

A fiúk egy másik kontinensről is kiszagolják, ha össze van törve a szíved. Már tizennégy évesen is. Egy ártatlan nyári délután kellős közepén is. Nekünk, csajoknak van egy láthatatlan fonalunk a köldökünk alatt, amit csak néhány kivételes fiú tud megrántani.

Ez a srác… el is szakítaná, ha hagynám.

– Fogadd el a tengeri üveget! És tartozz nekem valamivel! – Nyitott tenyérrel mutat felém. A ronda kis kavicsra nézek. Minden ujjam a levélbe mélyed. A papír ropog.

A srác erre teljesen felemeli a fejét és találkozik a tekintetünk. Néma érdeklődéssel fürkész engem, mintha egy festmény lennék, nem is ember. A szívem teljesen megkergül, és egy rém nagy hülyeség jut eszembe. Most jöttem csak rá, hogy a szívem szó szerint ketrecben van, a bordáim mögött. Milyen durva! Mintha a testünk tudná, hogy könnyen összetörhet, ezért védeni kell. Fehér pöttyök úsznak a szemem előtt, és valahol mögöttük ott van a fiú is, elveszve a hullámok között.

– Mi van a levélben? – kérdezi.

– A legrosszabb rémálmom.

– Add ide! – parancsol rám, úgyhogy engedelmeskedem. Nem tudom, miért. Leginkább azért, mert szeretnék megszabadulni tőle. Mert azt akarom, hogy Viának is ugyanolyan rossz legyen, mint nekem. Mert azt akarom, hogy anya ideges legyen. Marx, mi a gond velem? Borzasztó ember vagyok.

A fiú továbbra is a szemembe néz, majd elkezdi apró cafatokra tépni a levelet, és hagyja, hogy a fecnik úgy szálljanak a közöttünk lévő kukába, akár a konfetti. Sötétzöld szeme van, olyan feneketlen mély, mint egy sűrű ködbe vesző erdő. Legszívesebben elvesznék benne, és addig rohannék, míg el nem nyelnek a fák. És akkor rájövök valamire.

– Te nem idevalósi vagy – mondom. A srác túl tiszta. Túl jó. Túl valóságos.

Lassan ingatja a fejét.

– Mississippiből. Legalábbis az apám családja. Mindegy. Mostantól tartozol nekem – ismétli, szinte könyörögve.

Miért akarja annyira, hogy tartozzak neki?

Hogy kérhessen valamit cserébe.

Nem moccanok, ledermedtem egy helyben. Inkább átadom neki a limonádémat. Elfogadja, közelebb lép hozzám, letekeri a kupakot és a széttépett levélre önti a tartalmát. A teste súrolja az enyémet. A hasunk egymással szemben. Láb a lábhoz. Szív a szívhez.

– Csukd be a szemed!

A hangja durva, fojtott és más. Ezúttal átadom neki magam.

Tudom, mi fog történni, és mégis hagyom.

Az első csókom.

Mindig is azt hittem, hogy egy focistával, egy popsztárral vagy egy európai cserediákkal élem majd át. Valakivel, aki az én védett, Instagram-szűrőbe vont világom szűk határain belül helyezkedik el. Nem egy lyukas pólós sráccal. De most szükségem van erre. Hogy azt érezzem, valaki kíván, csinosnak tart és akar engem.

Az ajkai az ajkaimra tapadnak, kicsit csiklandós érzés, ezért felhorkantok. Érzem a számon a meleg leheletét, a homlokomhoz nyomódó baseballsapkáját és azt, ahogy az ajkai bizonytalanul mozognak az ajkaimon. Egy pillanatra lélegezni is elfelejtek, a kezem a vállára teszem, de valami arra késztet belülről, hogy dugjam ki a nyelvem és tényleg kóstoljam meg a fiút. Kiszívjuk a másik szájából a levegőt. Tök bénán csináljuk. Kinyitom a számat neki. Az övé is nyitva. A szívem olyan erősen ver, hogy érzem, ahogy a vér átrobog az ereimen.

– Még ne!  Majd ezt is, de még nem most – szólal meg.

Erre felnyögök.

– Mit kértél volna tőlem, ha elfogadom a tengeri üveget?

– Azt, hogy velem éld át az első alkalmaidat – suttogja valahová a fülem meg a szám közé, ahogy elhúzódik tőlem a testével.

Nem akarom kinyitni a szemem és nem akarom, hogy a pillanatnak vége szakadjon. De ő mindkettőnk helyett dönt. A teste melegét már nem is érzem, mert hátrébb lépett.

Továbbra sem vagyok elég bátor ahhoz, hogy megkérdezzem, hogy hívják.

Tíz, tizenöt, húsz másodperc telik el.

A szemhéjam magától felnyílik és a testem ringatózni kezd.

Eltűnt.

Szédülten a kukának dőlök, az anyám táskájának fülét babrálom. Öt másodperccel később anyám megjelenik a semmiből, átkarol, majd a Range Roverhez vezet. Lebegek a járda felett. Hátrapillantok.

Kék póló? Baseballsapka? Rózsaszirom ajkak? Vajon csak képzeltem az egészet?

– Hát itt vagy! Köszi a kávét! Mi az, nem volt ma jeges teás limonádé?

Nem tudok válaszolni, de beszállunk a kocsiba és bekapcsoljuk a biztonsági öveket. Anya a középső műszerfalra pakolt Prada-táskájában turkál.

– Hu! Esküszöm, hogy ma négy levelet vettem ki a ládából, nem hármat.

És ekkor jövök csak rá – nem tudja! Via bejutott, és anyámnak fogalma sincs róla, hogy aznap érkezett meg a felvételi értesítője. És ez a srác most tépte szét csak és kizárólag azért, mert látta, hogy engem felhúzott a levél.

A sors keze. Meg a sors csókja.

Apa két évvel ezelőtt úgy döntött, belefáradt abba, hogy három lány panaszát hallgassa otthon („Úristen!”), szóval az Isten szót Marxra cseréltük Karl Marx után, aki egyébként az ateizmusért volt oda, vagy mi. Úgy érzem, hogy ezt a srácot Isten vagy Marx küldte nekem segítségül – de mindenképpen valaki! Már ha tényleg valódi volt. Lehet, hogy csak én fantáziáltam, hogy szembe tudjak nézni azzal, amit tettem?

Kinyitom a kistükröm, felkenek egy kis szájfényt magamra, és közben csak úgy zakatol a szívem.

– Folyton szétszórt vagy, anyu. Ha kivetted volna a levelet, akkor most itt lenne.

Anya csücsörítve bólint. És miközben beindítja a motort, két dolog jut eszembe:

Egy – annyira várta azt a levelet, mint a következő lélegzetvételt.

Kettő – most teljesen kész van.

– Még mielőtt elfelejteném, kicsi szívem, megvettem neked azt a naplót. – Anya kivesz a Prada-táskájából egy vastag, fekete bőrborítású jegyzetfüzetet, és átnyújtja nekem. Korábban már láttam, de eszembe nem jutott volna, hogy nekem szán ilyesmit. Anyám folyton szórakozott és összevissza vásárolgatja az ajándékokat Viának.

Ahogy csendben haladunk, megvilágosodom.

Ebben fogom megírni a bűneimet.

Ebbe fogom eltemetni a tragédiáimat.

Összecsukom a tükröt, a fehér kapucnis felsőm zsebébe dugom a kezem, és találok ott valami kicsit és keményet. Kiveszem, ránézek és ledöbbenek.

A narancssárga tengeri üveg.

Nekem adta a tengeri üveget, pedig nem akartam elfogadni.

Add nekem az első alkalmakat!

Becsukom a szemem és hagyom, hogy egy kövér könnycsepp gördüljön le az arcomról.

Hát igazi volt!