A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

Copyright © Marilyn Miller, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-02-5

Prológus

Állok a bátyám mellett, könnyes szemmel nézem végig, hogyan engedik le a szüleim holttestét a sötétségbe, hogyan ragadja el tőlem a boldog napokat a halál, darabjaira robbantva ezzel az életemet.

Nem hittem, hogy ez ilyen hamar bekövetkezik. A halál az életünk része, mi mégis képtelenek vagyunk beengedni, amikor az ajtónkon kopogtat. Annyi mindenről lemaradnak, pedig ők azok, akik azzá formáltak, aki ma vagyok. Nem látják az első diplomaosztómat, nem gratulálnak nekem, amikor megszerzem a jogosítványomat, nem tudom bemutatni nekik az első lányt, akit hazaviszek. Mindez álom marad. Képzelgés és vágy az után, hogy normális életem legyen…

Marcus mellém áll, hogy érezzem, nem vagyok egyedül. Hogy nem kell egyedül szembenéznem az előttem álló gyásszal. Az elmúlással.

Miután elbúcsúztattuk a szüleinket, és otthagytuk őket a földben, hazamentünk. Az otthonom, ami egykor boldog volt, és élettel teli, most sivár. Nincs vidám dudorászás a konyhában, nem száll a levegőben anya csokis sütijének illata.

– Roman – Marcus megölel, szorosan. Ebben az ölelésben mintha érezném a szüleinket. Az erejüket, a lelkük egy darabkáját, amit itt hagytak nekünk. Bennem és a bátyámban élnek tovább. Mi visszük tovább őket magunkban. Elhúzódom tőle, és felnézek rá. Az arca merev. A tekintete homályos. Ő nem sír. Némán gyászol.

– Hogyan tovább? – Félve kérdezek, mert tényleg nem tudom elképzelni, milyen irányt vesz az életünk. Tudom, hogy a bátyám erős ember, de akárhogy is nézzük, fiatal ehhez az egészhez.

– Mi maradtunk egymásnak. Te és én. Soha nem leszel egyedül, Roman.

– Hogyan történhetett ez?

– Nem tudom, Roman. Az élet…

– Ne gyere nekem a pszicho faszsággal! – mordulok rá, de az arca ugyanolyan merev marad. Mintha leperegne róla az érzelem minden formája. Marcus mindig ilyen volt. Kemény. Remélem, egy napon olyan leszek majd, mint ő. Remélem, hogy a szívem tud olyan vastag páncélt húzni maga köré, hogy törhetetlen legyen.

– Nem jövök. De jobb lesz. Idővel.

– Egyedül akarok lenni.

A hetek ólomlábakon teltek. Pár napig nem mentem be a suliba. És milyen jól tettem! Mert utána jött még csak az igazi pokol. Igen. Pár nappal az után, hogy újra padba ültem, az ellenségeim megtaláltak. Hogyan lehet egy tizenhat éves gyereknek ellensége az iskolában? Könnyen. Nem minden a pénz. Nekem csak hátrány. Nem vagyok erős. Nem vagyok nagy. Így a pénz itt szart sem ér. Csak az erő. Az, hogy mennyire vagy kemény.

Edzeni kezdtem a testemet, vele együtt a lelkemet is. De ehhez idő kell. Nemcsak az izmokra gondolok, hanem a lélek sebeire is. Azok rohadt lassan gyógyulnak.

Bátorság.

Elszántság.

Bennem megvan. De még mindig nem állok a hierarchia csúcsán. Még mindig összetörhető vagyok. Mert a lelkem egy darabja még mindig gyenge.

Épp a zsákot püfölöm, amikor belép Marcus. Ropogósra vasalt öltönyében fiatal kora ellenére is komoly férfi benyomását kelti. Apa halála után ő vette át a céget. Mindig is ezt akarta. Apa mellett dolgozni. Valami nagy dolog részese – és egyszer majd a vezetője – lenni.

– Megint edzel, Roman?

– Igen. Mert gyenge vagyok. – Újra a zsákba ütök, ami még ma sem leng ki az ütésem erejétől.

– Nem vagy gyenge, Roman. Napról napra erősebb vagy. Egy igazi Raine. – Mellém áll, és megfogja a vállamat. – Hónapok óta gyötröd magad. Gyere velem!

– Hova?

– Inni.

– Nem akarok bulizni.

– Nem azt mondtam. Inni. Jobb lesz. A négy fal között megáll az élet. Az igazi küzdelem a falakon kívül vár. Bízz bennem!

– Hát, legyen.

Gyorsan összeszedem magam, majd nekivágunk az éjszakának Marcusszal. Találunk egy jó kis kocsmát, ahol nem problémáztak a korom miatt. Beülünk, és iszogatni kezdünk. Valóban jólesik egy kicsit az alkohol mámorában lubickolni. Mintha tompulna a fájdalom. Igaza volt a bátyámnak. Nem ülhetek a négy fal között. Ki kell lépnem végre a világba. Itt kell túlélni. Itt kell a nagy harcokat vívni. Az élet a legnagyobb ellenfél. Az tanít meg arra, hogyan éld túl. Nem a kezemre húzott kesztyű.

Nem tudom, meddig iszunk, nem tudom, mennyi idő után kerülök olyan állapotba, amikor azt érzem, nincs a döntéseimnek súlya.

– Úgy látom, valakinek jól jönne itt egy kis társaság. – Két mosolygós lány lép mellénk, az egyik azonnal Marcusra tekeredik, a másik óvatosan leül mellém. Most kezd érdekessé válni a buli. A barna hajú lány suttog Marcus fülébe valamit, mire a bátyám elmosolyodik.

– Roman, magadra hagylak pár percre.

– Menjetek – dünnyögöm, közben iszom még egy kortyot. Marcus kézen fogja a kis barnát, majd eltűnnek a hátsó ajtó mögött. A mellettem ülő másik lány szótlan, az ujjait tördeli az asztal alatt. Felé fordulok, és végignézek rajta. Csinos, és nagyon szép arca van, de leginkább a szája tetszik. Dús és vastag.

– Roman vagyok.

– Lola.

– Lola. Szexi. Nincs kedved táncolni velem?

– Én csak…

– Nem eszlek meg, csak rázunk egyet. Na, gyere! – Megragadom a karját, és magam után vonszolom, egyenesen a táncoló tömegbe. Ringatózni kezdünk, érzem, ahogy a formás kis melle a mellkasomnak nyomódik. Leengedem a kezem, egészen a fenekére, és belemarkolok.

– Isteni feneked van, Lola.

– Engedj el, kérlek!

– Most mi van? Nem ezért ültetek le a barátnőddel mellénk? Vagy neked több idő kell, hogy a farkamra ugorj?

– Szemétláda! – Hirtelen pofon vág, ami még jobban feltüzel.

– Harcos a cica?

– Engedj el! – Erélyesen rám kiabál, közben próbálja magát kivonni a szorításomból, de nem tudja. Belemélyesztem az ujjaimat puha húsába, mintha a gyönyörbe vagy a vágyba akarnék kapaszkodni. Valami más érzésbe. Ami nem az elhagyatottság…

– Engedd el, te kis faszkalap! – Egy erős kéz megragadja a karomat, majd mikor az idegen felé fordulok, azonnal kapok egy jobbost.

– Ki a pöcsöm vagy te?

– Lola bátyja.

– Jaaa, akkor tőled kell engedélyt kérni, hogy megdughassam?

– Te kis faszkalap – Megragadja a nyakamat, és vonszolni kezd a hátsó kijárat felé.

– Engedj el, baszd meg! – kiabálom, de az előttem lépkedő férfi bivalyerős. Kinyitja az ajtót, majd szó szerint kivág rajta. Dühösen felé fordulok, majd nekimegyek, ott ütöm, ahol csak érem. De mintha egy kibaszott nagy sziklatömböt akarnék porrá zúzni.

– Nézd már a kis szarost! – Egy másik férfi nevetni kezd, mire elindulok felé.

– Mi a fasz folyik itt? – Marcus jelenik meg, és felkeni a falra a fickót. – Tudod te, kivel baszakodsz?

– És te tudod, zsúrpubi? – A pasas előránt egy kést, és Marcus oldalába vágja.

– Te rohadt állat! – Marcusnak mintha elborulna az agya ebben a pillanatban, olyan erős ütéseket mér az előtte álló férfi fejére, hogy az ájultan összezuhan. Aki engem kivonszolt, elindul felé, mire Marcus felveszi a földön heverő kést, és felé tartja.

– Gyere csak! Kibelezlek téged meg a kis haverodat is. Ezt akarod?

– Nem, csak tűnjetek el! Nem akarok balhét.

– Jobban jársz, ha te tűnsz el, meg a faszfej haverod.

A nagydarab férfi felkaparja a földről a félig ájult barátját, és dünnyögve elmennek.

– Roman, jól vagy? – Marcus mellém lép, és gyorsan megvizsgál.

– Ne nyúlj hozzám! – elütöm a kezét, ami a vállamat szorítja.

– Baszd meg! – Marcus felmordul, majd az oldalához szorítja a kezét.

– Baszd ki, te vérzel! – elveszem a kezét, ami vörösen csillog.

– Nem komoly, csak felületi. Néhány öltés, és megleszek.

– Megmentettél – suttogom, miközben szégyenkezem, amiért nem tudtam magam megvédeni.

– Hát persze. Az öcsém vagy. Bármit megtennék érted. – Testvériesen megpaskolja a képemet. – De mibe keveredtél? Pár percre hagylak ott, és máris balhéba keveredsz?

– Fel akartam szedni a csajod barátnőjét, de egy prűd picsa. Táncolni kezdtünk, majd egyszer csak mellettünk termett az a kibaszott gorilla. A többit tudod.

– Nők.

– Azok. Utolsó ribanc mind. Kelletik magukat, amikor meg lépni kéne… mindegy, hagyjuk. Egy nő sem érdemli meg, hogy komolyan vegyem őket.

Amit akkor este mondtam, végigkísérte az életem további éveit. Erősebb lettem, már nem tudtak megverni, a nők pedig nem tudtak kihasználni. Én használtam ki őket. És ami a legfontosabb: nem éreztem többé.

Egészen addig a napig, amíg meg nem ismertem őt…