A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Most élsz, 2019

Copyright © Papp Diána, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6067-25-8

„Nem azzal lelsz lelki békére, ha átrendezed életkörülményeidet, hanem ha fölismered, hogy ki is vagy valójában, a legmélyebb szinten.”

(Eckhart Tolle)

A cselekmény kitalált, ahogy a szereplők is kitalált személyek, mindennemű egyezés a valósággal a véletlen műve.

A helyszínek egy része megtalálható a térképen, másik részük pedig a fantázia szüleménye.

Alszik. Nézd, hogy tartja a kis kezét. Tisztára, mint te. És ez a szájbiggyesztés. Pont, mint a tied. Mennyit fog aludni, mit gondolsz? Nem, nem volt vele semmi probléma. Olyan nyugodtan szemlélődött, hogy közben rendet is raktam a szobában. Áthajtogattam a kis ruháit. Aztán meg olyan kellemesen besütött a nap, hogy a teraszajtó elé húztam a mózeskosarat, és ott napoztunk az üvegen keresztül. Hunyorgott a kis drága, de látszott, hogy élvezi a napsugár melegét. Rendesen evett, a pelenkában nem volt semmi, de azért cseréltem. Közben kapott ezer puszit a pocakjára.

Most belekezdhetünk? Ha szerinted nem alkalmas, akkor persze hagyjuk. Csak szeretném jelezni, hogy én készen állok rá. Nem biztos, hogy mindig készen álltam volna rá, de most már igen. És köszönöm, hogy megírtad azt a levelet. Hogy számonkértél újra. Mint nő a nőt. Felnőtt a felnőttet. És valóban szükségünk van erre a beszélgetésre. Jobb később, mint soha. Nem, még nem késő. Szerintem csak később van.

Várj egy kicsit, mintha felébredt volna. Ja, nem. Nézd, hogy mosolyog. Biztos szépet álmodik. Boldog baba. És remélem, hamarosan az anyukája is újra az lesz. Idekucorodhatok melléd? Olyan jó az illatod, na, hagyjad, hadd szagolgassalak kicsit. Jaj, olyan jó itt melletted. Tisztára, mint kicsi korodban. Amikor még nem romlott el semmi.

Engem is szeretett szagolgatni az anyám. És ölelgetni úton-útfélen. És én is utáltam. Most pont úgy méltatlankodsz, mint gyerekként. Igen, nevetek!

Bár az én anyám teljesen más volt. Tulajdonképpen az egész életét nekünk szentelte. Nekem és apámnak. De hisz tudod, már annyiszor elmondtam. Akkor lett értelme számára mindennek, amikor megszülettem. Amikor a lerobbant kórteremből hazaszállíthatott a dédszüleid házának számukra kiutalt szobájába. Új család, tizenöt négyzetméteren.

Ő a világot csak rajtam keresztül látta. Nem azért sírdogált, mert hóban-fagyban-sötétben biciklivel tekert a városka másik végén lévő téeszbe, hogy ott lélekölő munkát végezhessen, hanem mert ott kellett hagynia a gyerekét az óvodában, a ronda nagy narancssárga ajtó mögött, pedig ő annyira szomorúnak látott. És talán pont annyira tartott egyik-másik óvónénitől, mint én.

Nagyapád nem vetette meg az italt. Bár erről is hallottál már eleget. És nagyanyád mégis újra és újra megbocsátott és hitt neki. És miért? Hogy egyben tartsa a családot. Hogy óvja a gyerekét. Szerinted volt értelme? Bár bocsáss meg, szerintem erre még mindig nem tudhatod a választ. Vagyis lehet egyfajta válaszod, de elégséges ismereted csak akkor lesz, ha a te gyereked egyszer majd kirepül a fészekből. Ám az még sokára lesz. És ne is siettessük az időt, hiszen így is rohan az élet, én már csak tudom.

Mondhatod, hogy elmenekültem. De kiabálhatod azt is, hogy egyszerűen csak elmentem. Semmivel és senkivel nem törődve. Hátra sem nézve. Én inkább úgy fogalmaznék, én nem az anyám útját választottam. Nem áldoztam fel magamat a családért. Nem áldoztam fel magam értetek, a gyerekeimért. Esküdözöl, hogy te nem így fogod csinálni. De közben rettegsz, hogy egy kisbaba elveszi az életedet. Miközben bármikor odaadnád érte. Ha egyszer is eszedbe jut, hogy levegőt akarsz a jelenlegi életedben, már attól tartasz, hogy olyan önző leszel, mint én. De persze nagyanyád sorsára sem akarsz jutni kimondva-kimondatlanul. Aki, amikor elkezdte volna élni az életét, a végzet úgy döntött, hogy ennyi volt, több nem jár neki.

Főzöl egy teát? Olyan hideg van, ha lemegy a nap. Két napja vagyunk itthon, de már megfáztam. Nyugi, semmi baja nem lesz a gyereknek. Minden a legnagyobb rendben lesz. A lelkeddel is.

Itáliai napok

Az egész repülőutat végigzokogtam. Először azért, mert a gyerekeket sajnáltam. Aztán azért, mert magamat sajnáltam. Aztán azért, mert nagyon nehézkes volt a landolás. Komolyan, azt hittem, hogy nem élem túl. A mellettem lévő orosz férfi, aki híján volt minden lágy vonásnak, rózsafüzérrel imádkozott. Ilyen rövid út, és mennyi minden megtörténhet. Voltak pillanatok, amikor a turbulencia akkorát dobott a gépen, hogy azt hittem, a karmám másként gondolja, rövidebbre zárja az életem kacskaringóra készülő útját.

Négykézláb szálltam le a repülőről. Teljesen ki voltam merülve idegileg és fizikailag. Az első utam a mosdóba vezetett. Amikor nagy nehezen rendbe raktam magamat, kimentem a friss levegőre, és elkezdtem keresni a sofőrt, akit még otthonról szerveztem. Nem tudom, mennyi idő telhetett el a leszállás és aközött, hogy kiléptem a nápolyi terminálból, de a taxim nem volt sehol. Senki nem tartott olyan táblát, amelyen a nevem lett volna, pedig még a cirill betűket is kisilabizáltam, hátha. Mit lehet tudni.

Még mindig émelyegve próbáltam új sofőr után nézni, de olyan árakat kiáltoztak, hogy visszaszaladtam a reptér hűvösébe. Aztán sértődötten újra kimentem, mit kimentem, kivágtáztam, és átnéztem rajtuk, mind a száz hiénán. Hogy utáltam mindegyiket akkor! Azt, hogy hangosak, hogy magabiztosak, hogy tolakodók, talán még gúnyosak is. És férfiak. Akkoriban gyűlöltem a férfiakat.

Meneteltem előre, még jó, hogy volt nálam papírtérkép, bár az tényleg csak arra volt elég, hogy ne menjek le róla. Arra gondoltam, majd csak felveszi a telefont végre az eredetileg rendelt taxis, és folytathatom tovább az utamat.

Hogy az idegeimet nyugtassam, beültem egy kávézóba. Vagyis a teraszára. Mert amikor bementem a bárba, ott is csak férfiak támasztották a pultot a sötétségben. Ha nem lettem volna egyedül, tetszett volna, amit látok. Hangulatos, kicsit koszos-foltos bársony bárszékek, gusztusos sütemények a pultban, a frissen darált kávé illata, és elképesztő szín-összeállítású művirág csokrok. Halkan szólt a rádió, valami mai olasz sláger lehetett, mert a pultos minden tevékenységét a dal ritmusára végezte. A marcona közönség láttán inamba szállt a bátorság. Inkább egy kinti asztalkánál foglaltam helyet, a másik három széken ült a bőröndöm, a válltáskám és a retikülöm. Ez volt a poggyászom, ennyi pakkal indultam neki az új életnek. Egy ristrettót kértem, egy ujjnyi érkezett, pont úgy, ahogy az útikönyvekben tájékoztatnak. Minél délebbre mész, annál erősebb és annál kevesebb a kávéd a csészében. Próbáltam megnyugodni, nézelődni, lelassulni, de őszintén szólva, ez nem ment varázsütésre. Főként, hogy nem nyaralni érkeztem, hanem azt képzeltem, új életet fogok kezdeni Olaszországban annak minden kihívásával.

Nem volt ez egy teljesen átgondolt terv, inkább megszöktem az életemből. Egy pillanatra megállt a világ velem, és én kiszálltam.

Annyi lélekjelenlétem volt, hogy ne nehezítsem azzal a dolgom, hogy hazaszólok, megérkeztem. És nem voltam minden erőmmel azon sem, hogy kávézgatás közben a telefonom képgalériáját lapozgatva drámai hangulatba kerüljek. Csak szimplán rosszul éreztem magam. Egyedül voltam, nulla önbizalommal. Kényszerítettem magamat, hogy ha már Nápolyban ülök egy kávézó teraszán, egy nyár eleji délutánon, akkor próbáljak csak a jelenre koncentrálni. Nem kell semmi plusz gondolat, a körülményekre most nem szabad tekintettel lennem. Kicsit melegem volt, levettem a farmerkabátomat, igazgattam a türkizkék hosszú rakott szoknyámat és áldottam az eget, hogy tornacipő van rajtam. A nap felé fordítottam az arcomat, behunytam a szememet, próbáltam kicsit megnyugodni. A nap és a repülőút elbódított, hallottam, hogy távolról zsibong az utca, talán egy másodpercre el is bóbiskoltam.

– Signora, hozhatok még valamit? El ne aludjon nekem, én ugyan nem fogok figyelni a cókmókjára, míg maga itt szunyókál – amikor felriadtam, a pincér bámult az arcomba, és a fentieket közölte velem harsányan és olaszul.

Én nem beszéltem valami jól a nyelvén, de a mutogatásból, ami a mondandója velejárója volt, arra jutottam, hogy ez lehetett a probléma. Hogy szó ne érje a ház elejét, gyorsan rendeltem még egy ricottás canollét, pedig nem is szeretem. Egy óra elteltével is ott üldögéltem. Igazság szerint volt az két óra is. Vagy három. Hol egy kávét kértem, hol valami süteményt, hol sósat, hol édeset, felváltva. Bámészkodtam. Néztem az embereket, javarészt turistákat, akik csak pózoltak és fényképezkedtek, ahelyett, hogy valóban látták volna, amit néznek. A régi házak falát, a kopott spaletták színeit, a pálmák leveleit, a hiányos macskakövet, az ajtóban üldögélő tetszhalott matrónát, a fagyizó ősrégi cégérét, a balkonon cigarettázó trikós öregembert, érezték volna a pizza kovászát, a tenger felől érkező halszagot, megélték volna Nápolyt, a romlottságot, a valódi életet.

Na persze, én se Buddhaként üldögéltem ott, aki mindent tud a világról, és arról, hogy hogyan is kell jól élni benne. Inkább eléggé meg voltam ijedve, és már-már arra jutottam, talán mégsem volt annyira jó ötlet nekiindulni a nagyvilágnak. Arra jutottam, esetleg megkérdezhetném a pincért, van-e a bár felett egy panziójuk, hogy kivegyek egy szobát éjszakára, aztán szégyenszemre hazakullogok. Felszállok az első gépre, lássuk, mikor is megy? Hát, tulajdonképpen már három óra múlva akad egy járat Budapestre. Kényelmesen elérném. Hiszen alig távolodtam el a reptértől. Pedig már réges-rég nem Nápolyban kellene lennem. A repjegy ára nem is volt vészes, bár pénzem a nullával egyenlő, de ez még belefért volna. Hazafussak, vagy üljek itt a kávézó székéhez szögezve? Maradjak Nápolyban egy pár napot, amíg akklimatizálódom, vagy szálljak be az első taxiba és induljak el végre oda, ahova eredetileg akartam.

Végül is nem én döntöttem, hanem Alessandro. Aki érthetetlen okokból került annak a kávézónak a teraszára. Persze ma már nyilván tudom, mit keresett ott. Természetesen nem engem, de úgy érzem, végül is neki is hozzáadott az életéhez ez a találkozás. Egy piros Ferrarival állt meg az utcán, közvetlenül a bár előtt. Nem véletlenül talált helyet, hanem azért, mert ott tilos volt parkolni. Az első, amit megláttam belőle, az ezüstszínű bokalánca volt. Olyan, amit szerintem Afrikában viselnek törzsi táncokhoz a helyiek a szállodavendégek szórakoztatására, bár még sosem jártam azon a kontinensen. Mindehhez társult egy hasított bőr mokaszin, és egy sötétkék, fényes, szűk szabású öltöny. Lélegzetelállítóan nézett ki, persze hogy nem tudtam időben elkapni róla a szememet.

A tekintete átható volt. Diszkrét mosollyal biccentett, és akárhogy is néztem körbe, én voltam az egyetlen, akinek a köszöntés szólhatott. Bólintottam, próbáltam mosolyogni, de attól tartok még utólag is, hogy inkább vicsorgásnak tűnhetett.

Épp szedelődzködni kezdtem, mondván, hogy itt már végképp semmi keresnivalóm, amikor egy pohár pezsgő landolt az asztalomon. Az eddig nem túl barátságos pincér széles mosollyal tette le, én hátrasandítottam, és láttam, ahogy a lemenő nap fényétől megvilágítva az ősz hajú, bokaláncos férfi a bárpultnál állva felém emeli a poharát.

Levelek a lányomnak

Címzett: dragakislanyom@gmail.com
Feladó: anyu75@gmail.com

’ két méter magas volt az apád, amikor először megláttam lejteni az úton. Jó, ez nem új információ, még mostanra sem ment össze. A lejtés szót meg nem véletlenül használtam, mert ő nem egyszerűen ment, vonult. Azóta is, akkor is. Fekete bőrnadrágban, hosszú, hullámos, fekete hajjal. Akkor még nem tudtam, hogy festeti és daueroltatja. De ha tudtam volna, akkor sem érdekel. Fekete trikó, farmerdzseki, westerncsizma. Hát, azt hittem, hogy minimum Michael Hutchence az INXS-ből reinkarnálódott Egerben. Vagy így utólag, az Adam Driver által megformált Kylo Ren a Csillagok háborújából, hogy értsd. Ahogy odavágta a csizmáját a járdához, ha sarkantyúja lett volna, biztos szikrát vet. És csak álltam leesett állal az utca túloldalán, és arra jutottam, hogy mégsem hagyom ott a főiskolát, vagy jelentkezem át Pestre, ha csak azért nem, mert kilenc hónap múlva életet adok egy kisgyermeknek, akinek ez a gyönyörű ember az édesapja. Első látásra beleszerettem egy utcán sétáló, szemlátomást igen önelégült, gyönyörű férfiba.

Annyira megigézett, hogy tisztes távolságból követni kezdtem. Először bekanyarodtunk az Érsekkert felé. Át is sétáltunk rajta. Ő ment elöl, én jó tizenöt méterrel lemaradva, és próbáltam átvenni a tempóját. Amikor levette a farmerdzsekijét, és hanyagul a vállára dobta, majdnem kiugrott a szívem a helyéről. Azt éreztem, hogy egy videóklip forgatásán vagyok asszisztens. Akarom mondani gyakornok. Abból is helyettes. De nagyon vágytam egy szerepre, azt akkor pontosan éreztem. Az olasz tanszékkel szemben aztán bement a kisboltba, oda nem mentem utána, addig csak ólálkodtam az utcán. Egy óriáskiflivel és kólával jött ki, azt kezdte el csócsálni, de még az is jól állt neki. Továbbgyalogolt a líceum felé, be a sétálóutcába. Nekem épp kezdődött egy irodalomtörténet-előadásom, de nem volt kérdés, hogy hol a helyem. Az utcán! Bő farmerben, zöld kordingben, barna bakancsban, és egy eléggé előnytelen szemüvegben követni a félistent. Visszagondolva minden voltam, csak csinos nem. Hát persze, hogy láthatatlan árnyként osonhattam utána.

Például a moziba, ahol végignéztünk egy filmet, amiben talán Tom Cruise volt a főszereplő. Számomra is megdöbbentő, hogy nem emlékszem, vajon a nagyszerű Tom tündökölt-e a filmvásznon, vagy mondjuk Woody Allen.

Tízen ültünk a moziban, én végül is vele egy sorba kerültem, merthogy az utolsóban foglalt helyet. A jegyem nem oda szólt, de nem veszthettem szem elől. Tisztes távolságban mellé telepedtem, és szerintem kis híján szemtengelyferdülést kaptam attól, hogy másfél órán át úgy lestem őt, hogy nem mozdítottam a fejem, ami értelemszerűen a képernyő felé kellett hogy forduljon.

Amikor véget ért a film, mialatt ő megivott egy liter kólát, már esteledett. Egyre magabiztosabban gyalogoltam mögötte, hiszen biztos voltam benne, hogy nem vett észre. Utóbb kérdezheted, hogy mi volt ez az egész, de még mindig nem tudom rá a választ. Nagyon sok mindent megbántam az elmúlt években, de ezt biztosan nem. Örülök, hogy megadatott ez a csodálatos pár óra, hogy megéreztem, pontosan tudtam, és majd’ szétvetett a boldogság, hogy megtaláltam az igazit. Az egész világegyetemben bárhol lehetett volna, de szerencsére pont ott sétált Egerben, a Széchenyi utcán. Egy szót nem váltottunk, és én szerelmes voltam. Abban a pillanatban talán azt se sajnáltam volna, ha ennyiben is marad a történet.

De nem így alakult. Mielőtt ugyanis belépett volna a borozóba, váratlanul hátrafordult, és mosolyogva megkérdezte. – Meghívhatlak egy italra?

Itáliai napok

Alessandro természetesen az asztalomhoz telepedett. Már együtt fogyasztottuk el a második pohár pezsgőt. Én hol duzzogtam, hol zavarban voltam, hol másodpercekre jól éreztem magam. És persze fel voltam háborodva, hogy mit képzel ez a bájgúnár, hogy csak úgy megszólít és itatni kezd. De voltak pillanatok, amikor beláttam, hogy nem testálhatok rá kollektív bűntudatot amiatt, mert én momentán csalódtam a férfiakban. Végtére is ő volt az első, aki kedvesen közelített felém, amióta megérkeztem Olaszországba. Így megpróbáltam nem férfiként, hanem emberként tekinteni rá, belenézni a szemébe, társalogni, már ha nem a bokaékszerét bámultam, valamint az ezernyi tetoválását, ami csak akkor tűnt fel, amikor már mellettem ült.

Egyszer csak csettintett egyet, és az asztalon alig maradt talpalatnyi üres hely. Előkerült még egy pincér, egy sihederkorú, kiderült, hogy van konyha, fehér abrosz, antipasti, kenyér, vörösbor, és a kertbe is árad a zene a hangszórókból.

– Elveszettnek tűnsz – közölte, vagyis inkább búgta felém Alessandro, amitől én megint éktelen haragra gerjedtem.

Azt persze nem tudtam eldönteni, hogy rá vagyok mérges, vagy éppen magamra, hiszen nagyon is elveszett voltam. Több értelemben is. Így lehiggadtam, és őszintén válaszoltam. Minél idősebb vagyok, annál többször arra jutok, hogy ez a legegyszerűbb út.

– Mert az is vagyok. Megszöktem az életem elől, hogy kezdjek egy újat, de már az elején elakadok, mert eltűnt az a rohadt sofőr, aki elvitt volna Nápolyból – és ezen a ponton sírva fakadtam.

Alessandro bekapott egy olajbogyót, elegánsan kiköpte a magot, és eltüntette a szalvétájában. Letört egy darabot a kenyérből, a roppanó hangra összefutott a nyál a számban. De azért inkább tovább sírtam, mint hogy ettem volna végre valami tartalmasat, nem csak a muszájból rendelt péksüteményeket.

– Hát hova igyekszel, kedvesem? – kérdezte, és biztosan emlékszem, hogy így szólított.

Abban a pillanatban még mindig nem tudtam elhatározni, hogy a reptérre kívánkozom-e, vagy az eredeti úti célom irányába, de röstelltem még elesettebbnek mutatkozni, így végül előhalásztam a táskámból, és miközben az orromat fújtam, megmutattam neki az internetről kinyomtatott cikket.

Alessandro átfutotta, majd kikotort egy újabb lilásfekete olajbogyót a csészéből, a maradék kupacot pedig felém nyújtotta.

– Egyél, kedvesem. Az éhség nincs jó hatással az idegrendszerre. Én például megadok minden jót a testemnek, mindent, amit kíván.

Ezen a ponton ismét felháborodhattam volna, de valójában teljesen egyértelmű volt, hogy nem rám vonatkozik a megjegyzése. Én összeroskadva ültem, a sminkem lesírva, ő meg tényleg szeretett finomakat enni. Hosszan elnéztem volna, ahogy kóstolgatja a fokhagymás kecskesajttal töltött cukkinivirágot, elismerően biccent a pincérnek, akinek arcára széles mosoly ül ki, mintha legalábbis állami kitüntetésről értesült volna, vagy Alessandro lenne a titkos Michelin-csillagokat megítélő gasztroguru. Jobb lesz nekem is megízlelni ezt a furcsa ételféleséget.

Esteledett, és addigra eltüntettünk mindent az asztalról, pedig bőségesen jött utánpótlás. Én benyakaltam szinte az összes bort, és már szedtem össze a mondandómat a pincérnek, méghozzá a fiatalabbnak, mert azt rokonszenvesebbnek találtam. Meg akartam róla győzni, hogy én tényleg meghúznám itt magam éjszakára bármelyik vacokban, és holnap valóban eltűnök, megígérem.

– Jössz, kedvesem? – ocsúdtam a hangra, Alessandro már állt, kezében pörgette a slusszkulcsot, amit aztán odadobott a pincérfiúnak. Bizalomgerjesztően mosolygott, de nem én lettem volna, ha nem rémülök halálra, majd nem háborodom fel ismét.

– Hogy képzeli? – kiabáltam. – Mégis hova mennék magával? – emlékezetemben magázódom, bár akkor angolul méltatlankodtam.

– Hát, Praianóba – végtelenül nyugodt volt.

– Praianóba? Már miért vinne el Praianóba?

– Mert ott lakom – ezzel el is indult az autó felé. A pincérsrác már a kormánynál ült és várta. – És egyébként is. Én adtam fel azt a hirdetést – mondta, majd segített bekászálódnom a hátsó ülésre.