A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: The Fall of Legend (Legend Trilogy #1), 2019

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2019. The Fall of Legend by Meghan March.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.
Hungarian translation © Goitein Veronika, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy és hatalom (Vágy-trilógia 1.), 2017

Vágy és kétség (Vágy-trilógia 2.), 2017

Vágy és szerelem (Vágy-trilógia 3.), 2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Téged akarlak (Mr. Mount bűnös élete 1.), 2018

Rád vágyom (Mr. Mount bűnös élete 2.), 2019

Tiéd vagyok (Mr. Mount bűnös élete 3.), 2019

Vad kísértés (Kísértés 1.), 2019

Gyönyörű kísértés (Kísértés 2.), 2019

Utolsó kísértés (Kísértés 3.), 2020

Bűn és élvezet (Bűn-sorozat 1.), 2020

Bűn és viszály (Bűn-sorozat 2.), 2020

Bűn és remény (Bűn-sorozat 3.), 2021

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-24-0

1. fejezet

Scarlett

Hangos puffanással zuhanok a földre. Amikor kinyitom a szememet, minden sötét körülöttem.

Mi a franc történt?

Ne már! Ez furcsa. Mintha a sötétségbe vegyülne valami halványszürkés világosság is. Talán a fejem fölött világít valami?

Elaludtam. Leestem az ágyról?

Megpróbálok felülni, de nem tudok mozogni. Miért nem tudok mozogni? Belém hasít a félelem, mert 99,99%-ban biztos vagyok benne, hogy nem aludtam el. Nem szoktam sziesztázni. Nincs időm ilyesmire.

Meg aztán, ha elaludtam volna, akkor nem lenne a fülemben fülhallgató, amiből éppen a Proclaimers 500 Miles című száma szól teljes hangerővel.

Na, várjunk csak! Futottam, nem sziesztáztam. Akkor mi a francért nem tudok megmozdulni? Fészkelődni kezdek, de csupasz karomnak útját állja valami. Olyan az anyaga, mint egy szőnyeg.

Mi a fasz?!

A Proclaimers elhallgat egy pillanatra, aztán újra elindul a dal. A pillanatnyi csendben rádöbbenek, mi a helyzet, és megfagy a vér az ereimben.

Nem. Az nem lehet. Egyszerűen… képtelenség. A fenyegetések nem lehettek valósak. Nem létezik, hogy engem tényleg elraboltak. Próbálom tagadni, de a józan ész hangja mást suttog a fejemben.

Bizony elraboltak. Valósak voltak a fenyegetések. És most meg fognak ölni. Hallgatnom kellett volna Ryanre és Christine-re. Miért is nem hallgattam rájuk?

Hát persze! Azért, mert sosem veszek semmit elég komolyan. Most viszont… A torkomban dobog a szívem. Megpróbálom kinyújtani a kezemet, és az ujjaim megérintenek valamit… ez tényleg egy szőnyeg?

Zavaros gondolataim között helyet követel a valóság.

Bele vagyok csavarva egy szőnyegbe. A picsába! Ez nem lehet igaz.

A Proclaimers tovább bömböl a fülemben, és hirtelen valami csapódást érzek. Mi volt ez? Talán egy ajtó? Csak nem léptek közelednek?

Halk hangokat hallok. Próbálom felfogni, mit mondanak, de a zene tompítja a hangot, aztán…

Valami puffan az oldalamon, ám a szőnyeg szerencsére visszafogja. Most tényleg belém rúgott valaki?!

Értelmes nő vagyok. Életrevaló. Egész életemet Manhattanben töltöttem, és háromszor próbáltak meg kirabolni az utcán. Nem vagyok ijedős kis virágszál, de hiába jártam egy karitatív szervezetnél női önvédelmi tanfolyamra kétszer is, arról valahogy nem esett szó, mit tegyek, ha egy szőnyegbe csavarva térek magamhoz, miután elrabolt valaki, mégpedig valószínűleg ugyanaz, aki már többször névtelenül megfenyegetett.

A dal folytatódik, a Proclaimers rendületlenül sorolja, mit meg nem tennének a kedvesükért. Aztán hirtelen valaki felordít.

– Mit csináltál?! – A férfihang olyan erős, hogy szó szerint belehasít a fülembe. Haragos és nagy hatalmú emberre vall.

A félelemtől reszketni kezdek.

– De hát azt mondtad, hogy ez a nő majd helyrehozza! – szólal meg egy másik, magasabb hang, aztán újra átveszi a terepet a Proclaimers.

Ki mondta vajon, hogy én helyre tudok hozni bármit? Mégis mit? És hol? Töröm a fejem, de a gondolataim zavarosak, hiszen rettegek, és ha tudnék, már futnék is el innen.

Megint beszélnek, nem értem, és teljesen össze vagyok zavarodva.

Mit kellene helyrehozni? Kinek? Talán akkor mégsem akarnak megölni? Remek, mert még úgysem akartam meghalni. Ma még nem. Holnap sem. Meg úgy egyáltalán, semmikor sem.

Hirtelen érzem, hogy kigöngyölnek a szőnyegből. Zötykölődöm, mint egy felrúgott kődarab.

Te jó ég! Te jó ég, most mi lesz?

Gyorsan ki kell eszelnem valamit!

Gurulok tovább, a fülhallgató kiesik a fülemből, és végre kigurulok a szőnyegből. Vakít a fény, ahogy fekszem a hátamon, és a mennyezetet bámulom.

Bőr bútorok és szőnyegtisztítószer illata csapja meg az orromat. Felpattanok, és megingok, mint egy részeg. Körbefordulok, hátha megpillantom a kijáratot, de érzem, hogy egy nagy kéz nehezedik a vállamra.

A tenyere forró, mintha a zsebéből húzta volna ki. Az érintésétől végigfut rajtam a bizsergés.

Hűha! Ilyen még sosem történt velem.

Elhúzódom, megtántorodom, és egy bőrkárpitos karosszék támlájába kapaszkodom. – Kérem, ne öljön meg! Helyre fogom hozni, amit kell.

Lehajtott fejjel beszélek, a velem szemben álló férfinak csak a szakadt farmeres lábát látom, és fogalmam sincs, jó ötlet-e megpróbálni vele alkudozni. A racionalitás azonban most nem játszik, átvette a kormányzást az életösztön.

Arra számítok, hogy megüt vagy szidalmazni kezd, de egyiket sem teszi. Síri csend honol, csak a Proclaimers-dal szűrődik ki halkan az elgurult fülhallgatóból.

Várom, mit lép a szakadt farmeres emberrabló. Várom, hogy közelebb lépjen. Hogy megöljön. De nem teszi.

– A picsába! – mormolja, mintha csak magában beszélne.

– Kérem! – suttogok, és végre összeszedem a bátorságomat, hogy felnézzek, és szemügyre vegyem a fogvatartómat. – Kérem, ne bántson…

Elakad a szavam. Ilyen kék szempárt még sosem láttam. Micsoda tekintet! Különösen azért lenyűgöző, mert az arca is elképesztően vonzó, annak ellenére, hogy egy egészen picit ferde az orra, és az arccsontja felett egy nagyon halvány sebhely húzódik. Sűrű, bozontos, szőke haja az arcába hullik, az ajkát összepréseli.

Micsoda vad, gyönyörű férfi! És milyen kár, hogy pont ki akar nyírni.

A lelkem mélyén meg vagyok győződve róla, hogy itt a vége, fuss el véle. Ez a fickó nem fél attól, hogy keményen bánjon másokkal. Árad belőle a nyers, állati energia, de annyira, hogy kiráz tőle a hideg.

Gyönyörű és brutális. Így írnám le az arcát. Az utolsó arcot, amit életemben látni fogok.

Hát ennyi volt. Hallgatnom kellett volna rájuk, de nem tettem. Ostoba voltam.

Remegő ajkamba harapok, kihúzom magam, és bár könnybe lábad a szemem, uralkodom magamon, hogy ne sírjak.

Még ne.

Előbb megpróbálok az eszére hatni.

2. fejezet

Legend

Agyoncsapom ezt a barmot. Mindent megtettem érte, de most esküszöm, kinyírom.

Eddig is rosszul álltak a dolgok, de ez már tényleg mindennek a teteje. Ebből képtelenség kimászni.

Mindig meg voltam győződve róla, hogy ha börtönbe kerülök, ahogy már annyian megjósolták, akkor az a saját bűncselekményem miatt lesz. De úgy tűnik, mégsem. Minimum huszonöt év, de lehet, hogy életfogytiglan, mert Lökött elrabolta az NYC Magazine-ban említett, negyven év alatti legbefolyásosabb nőt. Aki még csak harmincegy lesz.

Jézusom, mekkora kibaszott baklövés!

Scarlett Priest, az előkelő, hűvös szőkeség itt van az irodámban, a Legenda nevezetű új szórakozóhelyen, amit nemrég nyitottam, de máris a tönk szélén áll. Reszket a félelemtől, de a szemembe néz, és talán azt hiszi, mindjárt végzek vele. Mégis, mi mást gondolna, hiszen elraboltuk.

Elönt a harag, Lökött pedig az ajtó felé sompolyog, mint aki menedéket keres. Legalább annyi esze van, hogy tudja, hogy ezt most jobban elcseszte, mint eddig bármit. Ha bárki más követett volna el egy ilyen hibát, már kinyírtam volna.

Most mi a francot csináljak? Kármentés. Már ha egyáltalán lehet.

– Helyrehozom, amit kell, megteszek mindent, ami tőlem telik – ismétli a nő. A hangja remeg, de a szavai tiszták, érthetőek. – Csak hagyjon életben!

Mi járhat a fejében? Fogalmam sincs, mit akar helyrehozni. Nem tudom, miről beszél… biztos hallotta, amit Lökött mondott.

– Mit hallottál? – kérdezem.

Hátraveti a fejét, mintha még a hangomtól is iszonyodna. Nem érdekel, nem vagyok hajlandó megsértődni, elvégre akár sikoltozhatna is, vagy fenyegethetne a zsarukkal, börtönnel, az FBI embereivel, vagy a befolyásos családja vagyonával.

A fogai apró harapásnyomot hagynak az ajkán, látom, ahogy nyel egyet, és nem is értem, miért tűnik fel minden rezdülése.

Talán azért, mert a börtönben rá fogok gondolni mindennap, amíg a szabadságról ábrándozom, és a jó életről, amit megígértem magamnak. Pompás életről, remek életről, ami…

Félbeszakítom a gondolataimat, mert Scarlett Priest szóra nyitja a száját.

– Mást nem hallottam. Csak a Proclaimerst, ahogy arról énekelnek, hogy ötszáz mérföldet gyalogolnának.

Most hogy mondja, én is hallom a dalt a márványpadlóra esett fehér fülhallgatóból.

Hirtelen döntésre jutok. Az ilyen döntések már nem egyszer mentették meg Lökött életét, az enyémről nem is beszélve. Most csak két lehetőségem van, és mivel mindkettő börtönbe juttat, ha rosszul sül el, jobb lesz, ha okosan cselekszem.

– Tényleg olyan zseniális vagy, amilyennek mondanak? – kérdem, és az asztalomról felemelem az NYC Magazine példányát, ami ezt az egész kalamajkát elindította.

Scarlett Priest lehajtja a fejét, és meglepve veszi szemügyre a saját fotóját a címlapon. Photoshoppal megdolgozták ugyan, de szerintem élőben sokkal szebb. Nem mintha a véleményem számítana.

Egy pillanat múlva rám emeli szürke szemét.

– Még annál is zseniálisabb vagyok – feleli. A hangja halk és tartózkodó, de elszántságot és önbizalmat sejtet. Megnyalja rózsaszín ajkát, és hozzáteszi: – Főleg, ha az életem múlik rajta.

Az elefáncsonttoronyból alászállt hercegnő ezek szerint gyors észjárással is meg van áldva. Jó tudni.

– Tudod, hogy hol vagy, és én ki vagyok?

Körbepillant az irodámban, feltűnik neki Lökött, ahogy ott ácsorog tőle balra. Ismét a szemembe néz.

– Nem, fogalmam sincs. Egyébként is, ha kell, bármit azonnal elfelejtek, még ha láttam is. Én vagyok a megtestesült diszkréció.

Az életösztöne erősebb, mint a félelme. Ez kapóra jön.

– Szerencsés vagy, Scarlett, mert úgy döntöttem, csak rajtad múlik, megmenekülsz-e.

Na persze! És hogy én megmenekülök-e… ezen is eltűnődöm.

3. fejezet

Scarlett

Hogy megmenekülök-e?

Igazán kecsegtető ajánlat, főleg hogy ilyen telt ajkak ejtik ki a szavakat, és ilyen vonzó arc néz rám. Talán túl szép, hogy igaz legyen? És mi ez az akcentus? Csak nem a déli államokból származik a fickó? Alig hallhatóan, de egy árnyalatnyit kitűnik a beszédéből.

Nyelek, mert gombócot érzek a torkomban. Nem számít, miféle akcentusa van. Csak az számít, hogy ezt élve megússzam.

Felszegem a fejem, és egyenesen a szemébe nézek, hátha a határozottság segít. Nem esik nehezemre az arcába bámulni. Szent ég! Még sosem láttam senkit, aki ilyen nyers és ilyen vonzó.

Ne ezen járjon az eszed, hanem azon, hogyan fogod ezt megúszni! – csattan fel bennem a józan ész hangja.

– Honnan tudhatom, hogy nem fogsz becsapni?

A szeme sem rebben. Mintha kőből faragták volna az arcát. Teljesen szenvtelen. Csak… mintha az állkapcsa megfeszülne egy kicsit.

– Sehonnan. De nincs más választásod, mint meghallgatni az ajánlatomat.

Elképesztő a hangja, érzem, hogy körülvesz az erő, ami sugárzik belőle. Legszívesebben belerogynék az egyik bőrkárpitos fotelbe, és védekezőn összegömbölyödnék. Nem, jobb, ha nem. Inkább futnék, el innen, gyorsan, mert a jelenléte teljes káoszt idéz elő bennem. Csakhogy itt van a szobában rajta kívül még egy fickó, akinek valahogy sikerült engem elrabolnia, amikor hazafelé kocogtam egy fotózásról. Nem hinném, hogy csak úgy futni hagyna.

Marad az egyetlen, amit nem vehetnek el tőlem: a merészségem.

– Akkor hadd halljam! Nincs sok időm, ma estére terveim voltak, és nemsokára fel fog tűnni mindenkinek, hogy eltűntem.

Anyám büszke lenne rá, hogy a burkolt fenyegetést milyen rátarti magabiztossággal mondtam ki. Mindig arra tanított, hogy az önbizalom a legfontosabb, és ha épp bizonytalan vagyok, akkor is úgy kell tennem, mintha tökéletesen magabiztos lennék.

Bárcsak még itt lenne, és személyesen is elmondhatná ezt! Megsajdul a szívem, annyira hiányzik. De közben farkasszemet nézek az ellenfelemmel.

Megint megfeszül az állkapcsa, és attól tartok, felbosszantottam. Ne légy ostoba, Scarlett!

Észbontóan kék szeme olyan áthatóan fürkész, mintha a csodás sminkem alá akarna férkőzni, amit a stylist készített nekem a fotózáshoz. Persze a szőnyegbe csavarva biztosan elkenődött, de ezt most tényleg leszarom. Kit érdekel a smink, amikor az életem forog kockán?

– Merész nő, az biztos – szólal meg a fickó, aki tőlem balra ácsorog. Neki is van némi akcentusa, erősebb, mint a fogvatartómé, és nyilvánvalóan a déli államokból származik.

Mellette a földön hatalmas, csíkos szőrű kutya fekszik. Úristen, ez a dög akkora, hogy simán felfal. Szerencsére nem acsarkodik.

– Fogd be a szád, Lökött! – mondja a kék szemű férfi, továbbra is farkasszemet nézve velem.

Lökött? Ez meg miféle név? Elgondolkodom rajta, de ekkor a fogvatartóm egy szék felé int.

– Ülj le és figyelj!

Legszívesebben kikérném magamnak, hogy úgy szól rám, mint egy kutyára, de tudom, hogy most okosabb csendben maradni. Lehuppanok hát a bőrkárpitos fotelbe, ő pedig beszélni kezd.

4. fejezet

Legend

Scarlett Priest a bőrfotelből mered rám, amit az egyik alkalmazottam, Zoe választott, amikor berendeztük a klubot. Lettek volna ötleteim nekem is, de Zoe azt mondta, nem hajlandó rám bízni, mert akkor úgy fog kinézni a szórakozóhely, mint valami francia bordélyház. És igaza is volt. Nem igazán dicsekedhetek kifinomult, elegáns ízlésvilággal.

Azt mondják, a pénz nem garancia a jó ízlésre, és ez baromira igaz is. De az ízlés tanulható. Lassan, apránként. Ennek a nőnek viszont már semmit nem kell tanulnia róla, ez nyilvánvaló.

Scarlett anyja híres manöken volt, még én is felismertem a nevét, amikor a cikket elolvastam. Szerintem annak idején minden kamasz fiú róla ábrándozott recskázás közben. Olyan híres volt, mint Cindy Crawford és Christie Brinkley. Öt éve hunyt el, és az egész ország gyászolta.

Scarlett jóval alacsonyabb, mint az anyja volt, és ilyen magassággal nem való a kifutóra, de minden egyéb tekintetben hasonlít rá. Ugyanaz a szőke hajkorona, viharos szürke szempár, és hihetetlen, nőies formák. Az ilyen alak sosem megy ki a divatból.

Mielőtt a Legendát megnyitottam, sosem találkoztam hozzá hasonló nőkkel. Most viszont ő a legutolsó esélyem, hogy megmentsem a klubot. Ha nem sikerül visszacsalogatnom az embereket, akkor mindent elveszítek, amiért eddig kurvára keményen megdolgoztam. Minden pénzem, sőt egy csomó pénz, ami nem is az enyém, most kockán forog. Pedig azt hittem, nem veszíthetek.

És nem is fogok. Mert Scarlett Priest helyrehozza.

Ha hinnék egy jóságos istenben, mostanra rászoktam volna az imádkozásra. De semmiféle isten nem volt jó hozzám soha, úgyhogy mindent egyedül értem el egész életemben. Csakhogy most saját erőből nem tudok tovább kapaszkodni. Szükségem van némi segítségre. Valakire, aki kihúz a csávából. Szükségem van Scarlett Priestre, pedig utálom, ha rá vagyok szorulva mások segítségére.

Hát lássuk, mit érünk vele.

Hátradőlök, és összefonom a karomat. – Neked rengeteg a követőd. Figyelik, hová jársz, és ők is odamennek. Megveszik a termékeket, amiket ajánlasz.

Scarlett összehúzza a szemét. – Na és?

– Ez itt a Legenda.

Pislog a klub neve hallatán, mintha fogalma sem lenne, eszik-e vagy isszák. A picsába! Ezek szerint hiába is álmodoztam arról, hogy New Yorkban mindenki megismerje a Legenda nightclub nevét.

– Legenda? Mármint… az új szórakozóhely, ami nemrég nyílt? És már… be is zárt? – Scarlett félrehajtja a fejét. Lassan beszél, és a szavai akkorát ütnek, mint egy jól irányzott csapás.

Ezek szerint igencsak hiába álmodoztam arról, hogy a klub menő lesz. Olyan, mintha már nem is létezne.

– Nem zárt be – szűröm a fogaim közt.

Felszegi a fejét. És kíváncsian felvonja a szemöldökét. A kíváncsiság még mindig jobb, mint a rettegés, főleg, mert így talán könnyebb lesz őt meggyőzni.

– Nem valami lövöldözés volt itt? Mindenki azt hitte, hogy ezek után bezárt a klub, hiszen azért egy ilyen eset nem semmi.

Lökött ismét szóra nyitja a száját, pedig jobb lenne, ha befogná. – A megnyitó éjszakáján történt. Valaki úgy döntött, borsot tör Gabe orra alá. De nem zártunk be, ezért vagy most itt, kisasszony. Hogy idecsalogassad az embereket.

Magamban háromig számolok, és mély lélegzetet veszek, mert ez a hülyegyerek teljesen kiborít.

– Lökött, takarodj kifelé! – parancsolok rá, mire a pasas úgy néz rám, mint egy sértődött öcskös. Senki mástól nem tűrném el, őt viszont egész fiatal korom óta ismerem, és tényleg amolyan testvérféle.

– Na de…

Nem hagyom, hogy végigmondja. Fagyos pillantással elhallgattatom a tiltakozását.

A cingár kis fickó végre kisurran, és halkan becsukja az ajtót maga mögött. Persze odakint hallgatózni fog, mint egy hatéves óvodás, de remélem, kussol, és nagyon remélem, hogy sikerül meggyőznöm Scarlett Priestet, hogy tegye, amire kérni akarom.

Rápillantok, ahogy ott ül ölbe tett kézzel, és elámulok, mennyire nyugodtnak tűnik, pedig nyilván nagyon fél. Pajzsként veszi körül az önfegyelem.

Nem gondoltam volna, hogy ezt vonzónak találom majd, de mégis lenyűgöz.

Leplezetlenül figyel engem. Úgy mér végig, mintha egy tigris lennék a bronxi állatkert egyik ketrecében. Tart tőlem, de próbálja titkolni. Az biztos, hogy megvan a magához való esze.

Összeszedem a gondolataimat, de nem várja meg, hogy beszéljek. Megelőz.

– Tehát azt akarod, hogy bevessem a befolyásomat, és valahogy meggyőzzem az embereket, hogy látogassák a klubodat, ugye?

Merész a csaj.

Felszegem a fejemet. – Elvégre influencer vagy, nem?

– De felkérésre dolgozom, és megválogatom a felkéréseimet. Az emberrablás nem előny. – Összeszorítja a fogát, mint aki vitára készül, és kurvára szeretném látni, hogy indulatba jön.

Gabe, állj le! Elég ebből a baromságból. Huszonöt év vagy akár életfogytiglan. Ez forog kockán! Szedd össze magad, ne hülyéskedj!

– Akkor ezt vedd felkérésnek, Scarlett. Kivéve persze, ha túl nagy falat. Talán annyira mégsem vagy jó, amennyire annak hiszed magad – teszem hozzá kihívóan. Van egy olyan érzésem, hogy a manhattani kis hercegnő nem szereti, ha bárki kétségbe vonja a képességeit. Ennél biztosan nagyobb az egója.

Összepréseli az ajkát, én pedig próbálom elhessegetni a gondolatot, hogy milyen érzés lenne, ha a farkamon csücsörítene. Na persze! Ilyenre ne is gondolj! A Fifth Avenue-i finom úrinő és a mississippi nyomortelepről New Jerseybe szakadt csavargó nem passzol össze. Különben is, találok magamnak nőt, amikor csak akarok, ezzel sosem volt problémám. Csakhogy azok a nők nem tudnának segíteni a jelenlegi bajomon, Scarlett Priest viszont igen.

Kihúzza magát ültében. – Mondtam, hogy még annál is jobb vagyok, mint amilyen a hírem. Csak ilyesmit nem szoktam elvállalni.

– Mármint mit? – kérdem, és már-már ott tartok, hogy ígérek neki bármit, csak segítsen. Kétségbe vagyok esve, és utálom ezt a kiszolgáltatottságot.

– Mármint azt, hogy elrabolnak, és az életben maradásom feltételéül szabják, hogy megmentsek egy vállalkozást. Úgyhogy szíves elnézésedet kérem, az ilyesmiben nincs tapasztalatom. – Ahogy keresztbe teszi a lábát, hallom, hogy a fotel kárpitja súrolja a bőrét.

Ne bámuld már a lábait, haver! Aranyból is lehet a puncija, akkor sem jutsz a közelébe.

Előrehajolok, és a súlyos fa íróasztal szélének támaszkodom. Alaposan át kell gondolnom, mit mondok. A segítségére van szükségem, úgyhogy ki kell találnom, mivel nyerhetném meg.

– Ne ezen aggódj, hanem azon, hogy mi a másik lehetőség. Gyerekjáték neked, hogy megcsináld. Ha azt teszed, amit mondok, többé nem kell félned tőlem. Eltűnök az életedből, rémálmaidban sem látsz többet.

Scarlett ismét az ajkát harapdálja, és legszívesebben én is megharapdálnám.

A francba, ezt nézni is veszélyes! Gondolnom sem szabad rá. Soha nem nyúlhatok hozzá egy ujjal sem. Ki van zárva!

Hiába próbálok parancsolni magamnak, ösztönösen megfeszül minden porcikám, amikor közelebb hajol.

– És mit tekintesz sikeres teljesítésnek? Ezt tisztáznunk kell, mielőtt döntök, hogy lehetséges-e. – Széttárja a karját, majd a széke karfájára teszi tökéletesen manikűrözött kezét, és folytatja. – Ha a klub már teljesen halott, és senki be nem tenné ide a lábát, akkor én ehhez kevés vagyok. És nem akarok minden erőmet bevetve dolgozni, hogy aztán a végén mégiscsak kinyírjatok, amiért nem tettem csodát.

Már a nyelvemen van, hogy nem vagyunk a maffia, és nem szokásunk túszul ejtett nőket kinyírni, sőt Lökött eddig sosem rabolt el senkit, most is csak segíteni akart. De ezt nem mondhatom el Scarlettnek, és azt sem, hogy Lökött nem tehet róla, hogy kicsit ütődött. Nem akarok rács mögé kerülni, úgyhogy nem adok ki semmiféle információt.

Ami Lököttel történt, arról én tehetek, ezért aztán befogom a számat, és hagyom, hogy Scarlett a legrosszabbat feltételezze. Védelmeznem kell Lököttet, még akkor is, ha most legszívesebben agyoncsapnám, amiért ilyen szar helyzetbe hozott minket.

Különben pedig arról sem ő tehet, hogy szar helyzetben vagyunk. Hanem én, úgyhogy nekem kell helyrehoznom. Tehát tárgyalnom kell Scarlettel.

– Kölcsönöket kell visszafizetnem, különben a hitelezőimnek jogukban áll minden tulajdonomat elvenni. Azt tekintem sikeres teljesítésnek, ha sikerül fizetnem, és nem veszik el mindenemet. Hetente egyszer gyere el a klubba, szombat esténként, hozd a barátaidat, szelfizz, posztold ki, hogy itt vagytok. Hozd be az embereket a klubba, hogy legyen bevétel és törleszthessek.

– Hetente egyszer? – Scarlett szeme elkerekedik. – A követőim ebből rögtön tudni fogják, hogy valami nem stimmel. Sosem járok vissza semmiféle szórakozóhelyre heti rendszerességgel. Legfeljebb minden második szombaton, és legfeljebb három vagy négy alkalommal.

Ismét keresztbe teszi a hófehér lábait, és alig bírok magammal, annyira felizgat a látvány.

Ez a nő most tényleg alkudozik velem?

Lököttnek igaza volt. Merész a csaj. Annyit én is megtanultam már az életben, hogy tisztában kell lennem a saját értékemmel. Scarlett Priest egyértelműen sokra tartja magát, és ez lenyűgöz, főleg azért, mert vakmerően tárgyal.

Úgy döntök, engedek egy kicsit.

– Két egymást követő szombat, utána pedig minden második hét. Egészen addig, amíg azt nem mondom, hogy elég. – Felé nyújtom a kezem. – Áll az alku?

Felsóhajt, és kicsit bent tartja a levegőt, mielőtt kifújná. Amolyan zenféle marhaság, én is ezt csináltam régen a nagyobb összecsapások előtt, hogy lenyugodjak. Ezek szerint megkapom, amit kértem.

Kész mázli.

Lehet, hogy mégiscsak tartozom Lököttnek egy bocsánatkéréssel.

Talán.