Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

Copyright © Borsa Brown, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013, 2016

A maffia ölelésében, 2014, 2016

A maffia szívében, 2015, 2017

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Az Arab lánya 2., 2017

Az Arab fia, 2017

A férj prostija, 2018

Gyalázat és hit, 2018

Gyalázat és szenvedély, 2019

Gyalázat és szerelem, 2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1., 2020

Sapho 2., 2020

A szárd szikla, 2020

A végzet, 2020

Borítófotó © Pápai Joci

Modellek: Szobonya Bíborka,
Rottenhoffer Attila, S. B.

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6145-76-5

„Ha békét akarsz, készülj a háborúra!”

(Julius Caesar)

1. FEJEZET

2007
Venezuela, Caracas

Mindig félek éjszaka. Sötét van, és senki sincs, aki megvigasztalna. Mindennap arra várok, hogy a bátyám, Pedro talán értem jön, hiszen amikor elszakítottak tőle, megsimogatta az arcomat és ezt súgta a fülembe: „Kelleni fogsz nekem, elmegyek majd érted!”

De nem jön…

Amióta anya meghalt, nagyon egyedül érzem magam, pedig itt, az árvaházban rengeteg gyerek van. Hiányoznak a testvéreim, még ha a bátyám azt mondta is mindig, hogy nem vagyunk mi igazi testvérek. Nem tudom, mit jelent az „igazi testvér” és mit a „nem igazi”, de talán a fivérem nem hazudott, hiszen egy igazi testvér nem bántja annyit a saját vérét, mint ő tette velem. Sokszor megvert. De szeretem. Már csak ő van nekem, és a húgaink, de fogalmam sincs, hogy ők hova kerültek. Elszakítottak azoktól, akik sokat jelentettek nekem, az anyám meghalt, apám pedig jó ideje azt mondja, hogy nem vagyok a lánya. Nem értem. Régen szeretett, jó voltam és engedelmes, mégis eltaszított magától. Anyám folyton sírt miatta, a bátyám pedig akkor is pofon vágott, ha csak kimondtam a nevét. Ezért már nem mondom ki apám nevét. Gloria Gomez vagyok, és ennek a névnek semmi köze az apámhoz…

Kinyílik az ajtó, halovány fény világít be rajta. Összeszorul a torkom, a határozott lépteket lesem a takaró alól, miközben az Úrhoz fohászkodom, hogy csak ma ne! Csak ma ne jöjjön el az, ami minden este eljön.

Az Isten az egyetlen, aki segíthet. Senki másom nem maradt, csak érte könyöröghetek. Nincs már apám, anyám, testvéreim…

Fellibben a takaróm, ott magasodik előttem, válaszul szorosan zárom össze a szememet, nem akarom még a halvány fényt sem, el akarok innen tűnni. Jöjjön értem valaki! Gyere le te, Uram, jöjj értem, Pedro! Megpofozhatsz, bánthatsz, le is köphetsz, csak innen vigyél el!

Leguggol mellém, érzem a szivar szagát, és a bűzt, ami a testéből árad. El akarom játszani, hogy alszom, de a könnyek csurogni kezdenek a szememből, bármennyire szorítom is össze. Utat tör belőlem a rettegés és az undor, ami az érintésétől csak fokozódik.

– Tudom, hogy nem alszol. Ne keltsd föl a többieket, gyere szépen!

Nem mozdulok, de amikor megragadja a hajamat, összerezzenek, és csaknem felsikoltok. Megugrom, engedelmeskedem, miközben ő megmarkolja a felkaromat, és gyengéden taszít rajtam egyet.

Ismerem az utat.

Ismerem az utam.

Nem nézek körbe, pedig tudom, hogy sokan nem alszanak, tanúi annak, hogy ez az állat elvisz, és olyat tesz velem, amit biztos nem szoktak gyerekekkel.

Hideg a kő, minden lépéssel egyre több mocsok kerül a talpamra, de nem bánom. Ha tehetném, lefeküdnék, meghemperegnék a koszban, hátha akkor láthatatlan lehetnék, hátha akkor csúnyábbnak tűnnék, és senki, de senki nem venné észre, hogy létezem. Úgy tennék, mint a macskák, amik a bokor alján bújnak meg, oltalmat keresve a kutyák elől.

De a kutyák erősebbek, ha akarnak, megtalálnak, és széttépnek…

Én csak egy macska vagyok, ő egy kutya.

Hallom, ahogy becsukja az ajtót, nem fordulok meg, megyek tovább nesztelenül oda, ahova vinni szokott.

Ismerem a járást.

Ismerem az utam.

A hosszú folyosó végén feltűnik az ajtó, azt a pontot nézem, amit minden este megbámulok. Napok, hetek óta valami olajfolt van a kilincs mellett, már-már úgy érzem, én vagyok az a paca, és ha az eltűnik, akkor talán az életem is fordulatot vesz.

Ott a folt.

Lenyomom a kilincset. Amikor belépek, lefelé görbül a szám, és minden elhomályosul a könnyeimtől.

Az asztalon piszkos csészék sorakoznak, egy üveg rum és hamuval megtelt tálca. Felerősödik a szag, ami annak az embernek a bűze, aki most lép be mögöttem. Elmegy mellettem, úgy reszketek, hogy alig bírok állni a lábamon. Kihúzza az asztal alatti ládát, amibe kenyérlepények vannak bedobálva, mintha csak kutyáknak szánták volna őket.

Én csak macska vagyok…

Nagyot nyelek, ma nem kaptam vacsorát, azt mondták, meg kell majd érte dolgoznom. Tudom, hogy most fogok érte megdolgozni.

Leül, a lábával pedig felém rúgja a ládát.

– Éhes vagy? – Bólintok, de nem mozdulok. – Annyit ehetsz, amennyit csak akarsz, de ugye ismered a sorrendet?

Ismét bólintok, miközben a nyálamat próbálom letuszkolni. A zsebéhez nyúl, kivesz egy zacskót, majd egy fémtálcára szórja a port, amit fel kell majd szívnom. Megtanított rá…

Csíkká rendezi a kártyájával, majd egy papírszipkát nyújt felém.

– Na gyere, te szépség! Szippants szépen!

Az asztal alacsonyan van, ő ültében nézi, ahogy térdre ereszkedem, és reszkető kézzel veszem át a kis sodort papírdarabot. Közelebb tolja a tálcát, hogy fölé tudjak hajolni, a másik kezével pedig hátrahúzza a hajamat, hogy az ne zavarjon. Előredőlök, a fenekemre simul a tenyere, miközben a fülembe suttogja:

– Mindjárt elmúlik a félelmed! Legyél jó kislány! Tudod, mi következik.

Felszívom a csíkot, a könnyeimet törölgetem, pedig ez nem is a rosszabbik része a dolognak. Érzem, ahogy megnyugszom, kezdem derűsebbnek látni a világot. Az asztal tisztábbnak tűnik, könnyű a testem, és olykor kacagni támad kedvem.

A keze besiklik a combom közé, hosszan nézünk egymás szemébe, eltűnik az aggodalmam és a félelmem. Bátorrá válok, és amikor a lepénnyel teli ládára pillantok, tudom, képes leszek rá ismét, bármit megteszek az ételért.

Ismerem az utam.

Nem kell utasítania, a térdemen maradok, és a teste elé araszolok, miközben ő megemeli a csípőjét, és oldani kezdi az övét. Egy mozdulattal lejjebb tolja a nadrágját, előttem meredezik a nemi szerve.

A bátyám sosem volt előttem szégyenlős, ő is számtalanszor flangált meztelenül az apró lakásban. Amikor egyszer jobban megbámultam, megállt előttem, kézbe fogta, és csak ennyit mondott: „Ez a fasz! Jegyezd meg, mert sok dolgod lesz vele az életedben!” Aztán amikor anyám rászólt, ő röhögve hozzátette, hogy ne aggódjak, nem az övével lesz dolgom, hanem sok más férfiéval. Tízéves lehettem, és nem sokat értettem az egészből. Most tizenkettő vagyok, de már mindent értek.

Ez a fasz! És nekem dolgom van vele!

Behunyom a szemem, ráhajolok, és csinálom, ahogy megtanított rá. Olykor megsimogatja a koponyámat, miközben kéjesen felnyög:

– Jól csinálod!

Büdös, és nagyon rossz íze van, próbálom egyre több nyállal bevonni, hogy ne érezzek semmit, de olykor olyan erősen tol magára, hogy a torkomhoz érve öklendezést vált ki. Köhögni kezdek, mire durván megrángatja a hajamat.

– Ne bénázz, te kis kurva!

És én nem bénázok.

Ellazulnak az izmaim, a szemem csukva van, csinálom, amit kell.

Az anyám sosem foglalkozott velem, folyton férfiakat fogadott a szobájában, Pedro csak annyit mondott rá, hogy „kurva”. Akkor nem tűnt csúnyának az a szó, de amióta ő is ezt a szót használja rám, már tudom, miért villant olyan haragosan Pedro szeme, amikor anyánkról ezt mondta.

A kurvák nem jók.

És én kurva vagyok.

Kurva vagyok?

Tizenkét éves vagyok.

Szeretek olvasni.

Szeretem az állatokat.

Szeretek egyedül lenni.

Szeretem ezt a fehér port, mert jókedvem van tőle.

Olyan vagyok, mint anyám, mert egy férfival vagyok egy szobában.

Egyre vadabbul löki a fejemet, megkönnyebbülök, mert tudom, hamarosan vége ennek, ehetek és visszafeküdhetek aludni. Nem sok idő. Kibírom. Anya úgyis mindig azt mondta, amikor rumot ivott, hogy egy nő sokkal erősebb, mint egy férfi. Sokat sírt apám miatt. Egyszer órákon keresztül beszélt róla nekem. Nevetve közölte, hogy hamarosan elköltözünk, sosem látunk többet idegen férfiakat, mindig lesz mit ennünk, és szép ruhákban járunk majd. Talán apám hitegette ezzel… De nem költöztünk el, a mai napig éhezem, és sosem volt szép ruhám…

A torkomba spriccel az az undorító dolog, el akarom kapni a fejem, de ő durván visszanyom.

– Nyeld le! – Rögtön engedelmeskedem, de amikor öklendezni kezdek, elenged, majd felröhög. – Ó, te kis finnyás kurva! Ha tudnád, mennyi gecit kell majd még nyelned! – A lábával félrelök, oldalra dőlök, miközben próbálom eltüntetni a számból a maró ízt. – A kis kényes fejedet, azt! Tekintsd megtiszteltetésnek, nem mindenkivel bánok ám ilyen szépen! – Nem érdekelnek a szavai, mert túl vagyok rajta, és most minden olyan szépnek tűnik. Amikor felállok, benyúl a lábam közé, becsúsztatja az egyik ujját a hüvelyembe, és vadul döfködni kezd. – Kár, hogy nem baszhatlak meg! – Nem értem, miért mondja ezt, mert meg vagyok róla győződve, hogy amit most csinál velem, azt sem volna szabad. Folytatja, miközben a fülemnél hörög. – Hamarosan sokat fogsz érni! Tudod, mit sajnálok? – Megtanultam, hogy nem kell kérdésekre felelnem, így csak mozdulatlanul állva tűröm, hogy fájdalmat okozzon ott alul, miközben mondja a magáét. – Azt, hogy hamarosan elmész innen. Ki fog ilyen ügyesen eljátszadozni rajtam? Kivételes tehetség vagy, a franc essen abba a szép kis pofádba! Anyád vére vagy! – Végre kihúzza a kezét a bugyimból, majd lenyalja az ujját. Elkapja az államat, és hosszan a szemembe néz. – Na egyél! Megdolgoztál érte!

A ládához lépek, kiemelek egy lepényt, és gyorsan falni kezdem. Alig rágom meg, élvezem, ahogy eltünteti a számból azt az undorító ízt, és megtölti a gyomromat. Kikapok egy következő kenyérdarabot, ez sokkal puhább, mert a másik alatt volt, így nem száradt ki. Annyit eszek, amennyit csak bírok, miközben ő az üvegért lép, fölemeli és meghúzza. Teli szájjal figyelem az ádámcsutkája mozgását. Egy kenyérdarabot a szoknyám alá, a bugyim oldalába rejtek, mert érzem, hogy nem tudok már többet enni. Holnap egyébként sem leszek éhes, de remélem, abból a porból is ad majd ajándékba nekem. Azzal sokkal elviselhetőbb minden.

Felém fordul, a szoknyámra néz, majd felröhög.

– Mi van? Kenyeret dugtál a bugyidba? – Végignézek magamon, akkor látom, hogy a lepény kitüremkedik a ruha anyagán keresztül. – Te kis ostoba! Vigyed csak! Nem kell ellopnod! A tiéd! Ismersz, tudod, hogy hálás vagyok! – Közelebb jön, megpaskolja az arcomat, ahogy a fiúkét szokta. – Szeretnél holnap ebből? – lóbál meg egy kis zacskót, benne a fehér porral. Rögtön bólintok, mire ő elvigyorodik. – Hát jó! Meglátom, mit tehetek! Legyél jó, és hallgass erről az egészről, akkor annyit ehetsz mindennap, amennyit csak akarsz. És segítek neked abban, hogy jókedved legyen! Akarod? – Ismét bólintok. – Jól van. – Meghúzza a kezében lévő üveget, majd felém nyújtja. – Kérsz rumot? – Megrázom a fejem, mire ő köp egyet. – Neked már mindegy. Egy kis kokainos kurva vagy! És az is maradsz!

2. FEJEZET

2020
DÉL-AMERIKA, VENEZUELA, CARACAS

Rám néz, végigmér, hányingerem van a látványától is.

Mocskos amerikai!

Az vagy, hiába méregetsz.

A papírokat nézi, majd a mellette állóhoz szól.

– Mikor érnek ide érte?

– Az egyik már itt van, a másik hamarosan landol.

Ismét engem fixíroz. Bár eddig még nem szóltam egy szót sem, most közel állok hozzá, hogy belekössek. Szerencsére kaptam még egy utolsó adagot, ami jó pár órára helyrerakott. Az egyik emberem azt javasolta, hogy szórjak a tamponomra némi port, amit ha felnyomok a hüvelyembe, a nyálkahártyán keresztül is bejut. Bár nem lesz olyan hatásos, de arra elég, hogy ne szenvedjek majd. Nem tettem meg, mert azt a néhány órát, amit utazással töltök el, kibírom utánpótlás nélkül is. Amint amerikai földre érek, megkeresem a kapcsolataimat, nem leszek egyedül.

Nem maradok egyedül.

Ismerem az utam.

– Mit nézel? – fintorgok rá az alacsony, kissé telt férfira.

– Látom, a nyelvtudásoddal nincs baj!

– Semmit sem tudsz te az én nyelvem képességeiről! Csak szeretnél tudni!

Egymásra néznek, az alacsony, pocakos fején látszik, hogy feldühítettem.

– Jó lesz, ha visszafogod magad!

– Miért, mi lesz? – nevetek föl. – Mit csinálsz? Eljátszod Venezuelában is a fasza amerikait?

Felém fordul, és fölemeli a mutatóujját:

– Miattad vagyunk itt, ezt jobb, ha tudod. És legyél kicsit hálás, ha már itt tartunk, mert a mi embereink fognak innen kivinni téged!

Ó, Istenem!

Mit mondhatnék erre? Ez az én hazám. Ők itt senkik, mégis valakinek képzelik magukat, noha ehhez szerintem nincs joguk. Igen, kivisznek innen engem, de nem azért, mert én vagyok a fontos, hanem azért, mert a hatalom egy dél-amerikai állam fölött nem semmiség. Sokszor hallottam már, hogy a segítséget mindig el kell fogadni, de sosem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy miért segítenek rajtad. Ritkán fordul elő, hogy önzetlenül teszik ezt, tudom, ebben a segítségben a megértés szikrája sincs benne, kizárólag politika, hatalom és pénz.

– Na látod! Ha miattam vagy itt, akkor legyél készségesebb!

Elindul felém, én is talpra ugrom, mire megtorpan. Pár másodpercre kijózanodva ismerem fel, ha valami ostobaságot teszek, nekem végem. Ha ezek itt hagynak, nemcsak én bukom el, hanem velem együtt százezrek, sőt milliók.

Venezuelám!

– Nézzenek csak oda! Milyen heves a kisasszony!

– Gondold meg, mit teszel, amerikai! Ez itt az én hazám!

Nem üvöltözöm, halkan, de határozottan morgom felé a szavakat, mire először felkacag, majd elkomolyodik. A mélyen ülő disznószemével végigmér, majd a válla fölött kérdezi meg a másikat.

– Útra kész?

– Igen. – A másik fickó is megindul felénk, és a lábamhoz teszi a hátizsákomat, amit az előbb már kiborítottak és alaposan átvizsgálták. – Csak női dolgok vannak nála, és egy Mp3-lejátszó. – A köpcös a mellkasomra néz, de nem úgy, ahogy általában a férfiak teszik. Körülbelül egy órával ezelőtt öltöztem föl, amit egy nő végignézett, és a testnyílásaimba is bekémlelt. Nem mintha feszélyezett volna, vagy ilyesmi. – A véreredménye nem egyértelmű – néz ismét a papírra, majd újra rám emeli a szemét, és halkabban kérdezi: – Van benned anyag?

– Ott van a papíron! Világos, nem?

– És dugdosol valahol még?

Erre most én nevetek fel.

– Persze! Mert ti pont olyan kegyesek lennétek, hogy egy kis kokainnal beengedtek! A kolleginád már megvizsgált, gondolom, arra ácsingózol, hogy te is megtehesd!

– Mi van?

Minden férfi ugyanolyan.

Ők a kutyák, én a macska.

Ilyen egyszerű.

Egymásra sandítanak, de végül nem szaporítják tovább a szót. Ellép előlem, eltűnik a szemem elől, én pedig visszaülve várom, hogy végre megérkezzenek azok, akik valóban elvisznek innen. Kimenekítenek a hazámból. Az országból, ami a szívemben van. Minden fűszála, minden eszméje, háborúja, békéje, diktátora… Mindene itt van bennem. A részecskéi dúsítják a véremet, a húsomat, a beszívott levegő gazdaggá tesz, én pedig mindent el kell hogy dobjak azért, hogy segíthessem azt, akinek egy ország élén van a helye.

* * *

Talán egy óra is eltelt már. Kaptam inni és enni, hallottam, amikor megérkezett egy gép, de azóta sem történt semmi. A hangárba vezető ajtó feltárul, megjelenik a disznószemű meg a társa, és felém indulnak. Fölállok, megigazítom a ruhámat, miközben fölemelem a hátizsákomat, amit a köpcös rögvest kikap a kezemből.

– Gyerünk, kisasszony! Itt a díszkíséret!

Nem ér hozzám, de szorosan mellettem indul meg. Előrecsuklik a vállam, nem akarok senkivel testi kontaktust, ne érjen hozzám senki!

Beérünk a hangárba, ahol hatalmas a tér. A cipőnk hangja visszhangozva kering körülöttünk mindaddig, míg a hangár egyik falát befedő hatalmas ajtó föl nem gördül. A vörös lámpa villogása olykor bevilágítja a kinti sötétséget, amelyben fölfedezem a távolabb álló gépet. Felvezetőként elénk lép egy harmadik férfi, és diktálja a lépésünk ütemét. Állandó távolságban követjük, amikor lassít, mi is azt tesszük, mintha egy centivel sem kerülhetnénk hozzá közelebb.

Kiérünk a szabadba, a cipőnk hangja elnémul, a lágy szellő az arcomba vág. A hűvös épület már csak szép emlék, a kinti párás levegő izzasztó mázsái nehezednek ránk.

Venezuelám!

Ez is te vagy!

Gyerekként az izzadságtól folyton ragacsos volt a kezem. Az első emlékeim egyike, hogy a kezemet mosva anyám rám mordul: „állandóan pazarolod a vizet”.

Két férfi áll a géptől nem messze, az egyik magasabb, mint a másik, de sokat még nem látok belőlük.

Biztos, hogy katonák.

Ez politikai ügy.

Mámoros érzés tör rám attól, hogy sikerülni fog a tervünk, hamarosan Amerikában leszek, és lesz esélyem, hogy onnan segítsem a hazámat.

Az előttünk haladó eléri a két idegent, rögtön meg is szólítja őket.

– Százados! Hadnagy! Készen állnak a felszállásra?

Tehát egy százados és egy hadnagy! Katonák!

Tisztelegnek, olykor rám sandítanak, és immár halkabban kezdenek kommunikálni. Csak szófoszlányok jutnak el hozzám, mert a ránk várakozó gép zaja is egyre erősödik. A minket felvezető férfi átnyújt nekik valamit, majd hirtelen megfordul, elsétál mellettünk, és visszamegy a hangárba. Mi egyre közelebb érünk, megemelem a fejem, váratlanul találkozik a pillantásom az egyik katonáéval, a szívem szaporábban kezd verni, és nem tudom, miért suttogja egy hang a fülembe: „te vagy az utam!”

Valamit mondanak egymásnak, de nem értem.

Még határozottabban nézek a magas barna szeme közé, izgatottá válok, mosoly mászik az arcomra, és képtelen vagyok visszafogni magam. Feléjük kiáltom:

– A katonák a gyengéim!

Az engem közrefogók elvigyorodnak, csaknem beszólok a disznószeműnek, hogy ez rá nem vonatkozik, de nem akarom elveszíteni annak a magasnak a látványát. Nyugodt jellem, a mozdulatai határozottak, a kisugárzása pozitív, kevés emberben bíztam eddigi életem folyamán, de most, még ha hangosan el nem ismerném is, boldog vagyok attól, hogy egy ilyen óvja majd a biztonságomat.

Gloria. Ő egy amerikai! Miatta tart ott a hazád, ahol most tart!

Amikor teljesen eléjük érünk, ismét rázendítek:

– Helló, fiúk! Együtt fogunk utazni!

Az én szavaimra nem reagálnak, de a jóképű amerikai előrébb lép, és felemeli a kezét:

– Állj! – Még az ing takarásában is látszik, hogy izmos karja van. Az ölére vetül a pillantásom, vágy gyullad bennem. Ő a mellettem álló köpcöst nézve kérdezi. – Motozás?

– Megvolt, százados.

Most már tudom, hogy te vagy a százados!

Fölnevetek, mert ez a malacképű csak szeretett volna hozzám nyúlni. Ő is csak egy kutya!

A csinos amerikai katonához szólok:

– Dehogy volt! Nem motoztak ezek meg! Te legyél jó katona! Motozz csak!

Mindenki rám néz, kivéve az, aki érdekel. Ő csak flegmán int a fejével, hogy nosza, akkor most itt előtte tegyék meg. Fontolgatom, hogy belerúgok a köpcösbe, mert engedelmesen végigtapogat.

Rohadjon meg! Tudja, hogy bent egy női katona már megmotozott.

Mégis úgy döntök, hogy inkább hagyom a fenébe az egészet, tovább iszom a magas amerikai látványát, majd be is szólok neki ismét:

– Te is csinálhatnád!

A barna szeme hosszan kémlel, amitől még inkább izgalomba jövök. Arra számítok, hogy reagálni fog, de végül nem teszi.

– Tiszta! – áll föl a kutya.

– Mi van a hátizsákjában?

– Azt már ellenőriztük. Csak pár személyes…

– Milyen személyes?

Tetszik nekem ez az amerikai katona. Még a honfitársával is úgy beszél, mintha az egy senki lenne. Bírom az ilyen fickókat. Hogy mióta? Azóta, amióta tudom, hogy az öntörvényű gazemberek mindennél többre viszik. Igaz, ő egy katona, de biztos vagyok benne, hogy nem egy nebáncsvirág.

– Női dolgok… Tampon… Tudod, olyan feldugható bigyók… Megnézed? – felelek kihívóan.

A disznószemű katona odatartja neki a hátizsákomat, de ő csak bólint egyet, nem vizsgálja át a cuccomat.

Taszajtanak rajtam egyet, újra elindulunk mind a hárman, és a gép felé vesszük az irányt.

A vállam fölött visszanézve alaposan szemügyre veszem még őket. A jóképű barna mellett álldogáló szőke is felém pillant, majd a „századoshoz” szól, amit már nem hallhatok.

Szép kis útitársak lesznek. Egyik sem megvetendő, de igazán az a barna érdekel, akinek valószínűleg semmi más nem vagyok, csak egy küldetés és egy feladat.

Nem baj.

Ismerem az utam.

3. FEJEZET

Egész szép az élet! Olyan dolog vár rám, ami évek óta éltet. Végre nem leszek életveszélyben, és az a sok kutya is békén hagy, akik eddig a nyomomban lihegtek.

Jesus… Ő hiányzik csak…

Pedig Jesus is csak egy kutya volt.

A kísérőim elmennek, egyedül állok a fedélzeten, odalépek a pilótához.

– Hol van itt a pia?

– Tessék? – emeli föl a fejét.

Ezeknek az amerikaiaknak mindig többször kell elmondani, amit akarsz, sosem értenek meg azonnal. Azt hiszem, csak azok tudnak szavak nélkül kommunikálni, akikkel van közös múltad, jelened, jövőd. Nos, nekem egy amerikaival sem volt, nincs, és nem is lesz közös utam. Tőlük remélek most oltalmat, de ez csak üzlet, semmi több.

Ismerem az utam.

– Innom kell valamit!

– Víz van…

– Víz? Piát akarok!

– Itt nincs alkohol! Hamarosan indulunk.

Megjelenik a két katona, de nem foglalkozom velük. Jól érzem magam, és szeretném még jobban, ehhez pedig nem árt egy kis muníció. Hülye fakabátok! Ezek nem tudják élvezni az életet!

– Csak egy italt szeretnék!

Nem nagy kérés!

A pilóta faképnél hagy, a többiek is levegőnek néznek. A szőke hajú katona a cuccaival foglalkozik, a barna lekapja a baseballsapkáját, majd egy homloksimítás után visszanyomja a fejébe. Rövid haja van, az arca borostás, az alkarján fel van gyűrve az ing, a karja inas és szőrös.

Férfias.

A ruháján átüt az izzadság, bizonyára nehezen viselik ezt a párás levegőt, de ezt örömmel nyugtázom.

Szenvedjetek csak!

A szeme végigpásztázza a fedélzetet, alig várom, hogy engem is szemügyre vegyen.

– Üljön le, és csatolja be magát! – veti felém.

– Jó, majd ha kapok egy italt!

– Hé! Ez nem a Boeing transzatlanti járata! És főképp nem első osztály! Úgyhogy üljön le!

Ejha! Ezt nem kellett volna!

Bírom az ilyen kis morcos képűeket. És kezdek nem bírni magammal…

– Mindig így parancsolsz? Hogy szoktad mondani? „Kapd be a farkam! Tedd szét a lábad! Élvezz!”

A kutyák ezt teszik! Így beszélnek! Ugatnak!

Kidülled a szeme, látom, hogy a szőke is felénk fordul, kezdi őt is érdekelni, mi zajlik itt.

Hogy mi zajlik?

Ezt a kis amerikai katonát biztos két vállra fogom fektetni, mert egy perc alatt úgy felizgatott, ahogy férfi még soha. És még csak nem is tesz érte. Csípem a mogorvaságával együtt.

Lehetnél az utam, katona!

Kiszárad a torkom, az izmos mellkasára nézek, bizonyára kemény és erős, mint a karja. Még a borosta alatt is látszik, hogy van egy mélyedés az állán.

– Üljön le! Csatolja be magát! Közben akár szét is teheti a lábát, és évezheti!

Mintha nem is a lábamon állnék, csak lebegnék a semmiben. Alig van fény, mégis szivárványos színben pompázik minden, amibe csak az ő összevont szemöldöke visz némi komorságot.

– Felizgatsz, katona!

Arra számítok, hogy jó kutyává válik, és meglátja bennem a macskát, de a dühös hallgatás közben megvetés csillan a szemében.

– Sajnos nem kölcsönös! Én nem gerjedek a szétlőtt nőkre!

Mit tudsz te a szétlövésről? Mit tudsz te a szerekről, a mámorról, a macskákról, akiket kutyák tépnek?

Semmit sem tudsz te az én utamról!

Hiszen te vagy az amerikai! Háborúzol otthon is, vagy csak más hazájában? Ezek vagytok ti! A gyilkos, kizsákmányoló ösztöneiteket élitek ki más nemzetek földjén, és még te mersz úgy tenni, mintha lennél valaki! Azt hiszed, örökre a kutyák maradnak hatalmon? A macskát szét lehet tépni, de ne feledd, hogy kilenc életük van!

Fölnevetek, mert egész vicces ez a konok ábrázata. Tipikus amerikai movie. Leülök, becsatolom magam, és a fejemet megcsóválva mondom:

– Pedig a nyálad is fog rám csorogni, te amerikai…

– Amerikai mi? – vág közbe.

Amerikai kutya!

Nem felelek, inkább lehunyom a szemem, és élvezem, ahogy a testem egy pihetoll ernyedtségével lebeg a semmiben. Olyan gyorsan tudok megnyugodni, amilyen hirtelen haragra gerjedek, de már megszoktam magamban ezt a tüzet. Az egyik pillanatban így érzem magam, a másikban pedig már úgy. Ez az én életemben teljesen normális.

Mire kinyitom a szemem, a jóképű katona már odébb is állt, a szőke mellett guggolva diskurálnak. A gép moraja elnyomja a beszédüket, próbálok a szájukról olvasni, de túl óvatosak. Egy papírt böngésznek, nem tudhatom biztosra, de sejtem, hogy rólam vannak benne információk.

Az nem lesz sok!

A megállapodás úgy szólt, hogy még a mentőcsapat sem tudhat arról, ki vagyok. Azt mondták, hogy olyan emberek visznek majd ki innen, akik nem fognak semmit kérdezni, tehát profik.

Magamban felnevetek, mert egy amerikai csináljon bármit is és bárhogyan, biztos profinak érzi magát. Kíváncsi vagyok, mitől olyan kemény fiúk ezek, mert így elsőre egyik sem néz ki vadbaromnak. Arra számítottam, hogy a testőrség majd kétajtós szekrényekből áll. Ezek is megtermettek és férfiasak, de be kell vallanom, hogy nem a méretük miatt érzem azt, hogy biztos kezekben vagyok. A barna mozdulatai… Igen, a mozdulatai mindennél árulkodóbbak. Határozottan nyúl mindenért, erősen szorít, őszintén néz, ha választ vár valamire. Tudom, csak azok nem körítenek, akik tényleg valamiben a legjobbak.

Talán nem sima hadsereg, hanem valami különleges alakulat.

Annyit nem érek.

De érsz, Gloria!

Úgy tudom, hogy Kolumbiában le fogunk szállni, de eldöntöttem, hogy nem kérdezek semmit, tegyék csak a dolgukat. Nekem csak az a célom, hogy élve az USA-ba jussak, hogy onnan segíthessem azt, aki megválthatja a népemet.

Olykor úgy érzem, már olyan elvakult vagyok, mint az apám volt. „Népemet.” Mondhatom én ezt így? Senkinek sincs népe, mindenkinek csak hazája lehet… Lenyelem a torkomban gyűlő könnyeket, hiszen nemcsak önszántamból szököm innen el, hanem azért is, mert a hazám ellenem fordult. Talán pont azért mondom, hogy a népem, mert ebben a hazában vannak jó páran, akik nem a halálomat akarják, hanem azt, hogy ne álljak meg, tegyem, amit egy ideje teszek.

Igen, ismerem az utam…

De mi van, ha kiderül, hogy amiről azt hitted, a te utad, nem az?

Mi van, ha járhatatlanná válik?

Átmenni egy másikra?

Az sosem én voltam, ugyanakkor mindig is. Nem tudok eldobni mindent magamtól és új életet kezdeni, mégis rengetegszer megtettem már. Sokszor haltam bele dolgokba, érzésekbe, de újra zubogni kezdett a vérem, és elhitette, hogy az Úr igenis velem van. Számtalanszor vélhettem volna úgy, hogy Isten sem szeret, de a szívem dobbanása minden ütemmel azt sulykolja, hogy terve van velem.

Taposd ki az utad!

* * *

Nem repültem még, de érzem, hogy valami nem stimmel. Fura hangokat hallok, olykor rázkódik a gép. Nem vagyok ideges, az sem érdekelne, ha most, ebben a pillanatban kéne meghalnom. Várom a halált, tőlem jöhet. Biztos könnyű lenne, nem tartana sokáig. Egy becsapódás, egy másodperc, és mindennek vége lenne… Sokszor vágytam rá, hogy vegye el az Úr az életemet, ha most jönne el az ideje, azt is mosolyogva várnám. Egyszer azt mondtam az egyik lánynak, akivel egy szobában voltam, hogy én nem félek a haláltól. Ő erre azt felelte, hogy ha majd tényleg közel járok hozzá, akkor fogok. Megannyiszor jártam már közel hozzá, de félelmet nem éreztem. Undort, na, azt igen…

A jóképű katonát figyelem, ránevetek, egy pillanatra találkozik a tekintetünk, majd fölpattan a helyéről. A gép egyre jobban rázkódik, de csöppet sem érdekel. Nézem, ahogy a két katona föl-le szaladgál és pakolászik a fedélzeten. A hangyák jutnak eszembe, akiknek megpiszkálod a bolyát, és ők azt sem tudják, hova rohanjanak. Csak pár másodperc múlva jövök rá, hogy bármennyire kapkodnak is, nagyon is tudják, mit csinálnak. Buta gondolatom támad. Két katona. Mint egy szeretkező pár.

Szeretkezni…

Az egyik mozdulata visszaköszön a másikéban, pillantásokkal kommunikálnak, és én valamiért azzal áltatom magam, ha baj van, akkor sincs baj, míg ők itt vannak.

Nem bízhatok amerikaiban!

Az erős kezeket figyelem, egy pillanatra lehunyom a szemem, azt képzelem, ahogy megannyi perverz és beteg állat próbál benyúlni a combom közé.

Egyiknek sem volt ilyen keze.

Az ember bőréről üvölt a bűn, de ezt csak azok veszik észre, akik mindennap találkoznak vele. Ez a katona egy mocsok féreg. Csak egy amerikai. Embereket öl a hazája nevében. Egy zsoldos. De mégsem kutyaszőr fedi, hanem megviselt, hősies bőr…

Megrázom a fejem, olyan ostobaságokat gondolok. Gyűlölöm, amikor a mámorba beférkőznek a tiszta pillanatok, mert megmutatják, hogy beteg vagyok, és a világot nem úgy látom, ahogy kellene. Az igaz világom tizenkét éves koromban elveszett.

Ismét őt figyelem, mosolygok, élvezem minden pillanatát annak, hogy láthatom. Gyönyörű férfi. Kevés ilyet sodort az élet az utamba. Volt egy kutya… neki macskája voltam. Ő szép volt. Egy undorítóan gyönyörű dög, aki számtalanszor megtépett, majd utána hagyta, hogy a tenyeréből egyek.

Hirtelen előttem terem a jóképű barna, és megmarkolja a copfomat:

– Ha ehhez közöd van, kinyírlak!

Tetszik, ahogy szorosan fogva tart, de bevallom, fel sem fogom, mi a problémája. A szép barna szeme elvarázsol, a mellkasára pillantok, és ha tudnék mozdulni a rázkódástól, akkor megérinteném.

– Nyugi! Mi a para tárgya?

– Jó lesz, ha kijózanodsz, mert lezuhanunk.

– Az nem lehet!

Fölnevetek, noha tudom, nem mondana nekem valótlant. Szánalmas, de bízom ebben az emberben, úgy, ahogy csak kislányként bíztam abban, amit apám anyámnak ígért. Pedróba is számtalanszor vetettem bizalmat, de megtanultam, ha csak félig vagytok egy vérből valók, az nem elég ahhoz, hogy valóban fontos legyél az életében.

Elszalad a pilótafülkéhez, mire visszajön, már a fejére van csatolva valami katonai sisak.

Szexi…

Nem érzem az időt, ismét előttem áll, és megpróbál az én fejemre is rányomni egy ugyanolyan sisakot. A copfom megakadályozza, és látom, ahogy emiatt méregbe gurul. Jól szórakozom rajta. Durván kirántja a hajgumimat, felbosszant, mert fájdalmat okoz.

Nekem senki sem okozhat többé fájdalmat!

– Hülye vagy? A hajam!

Nem foglalkozik velem, a fejembe nyomja a sisakot, utána meg a lábamnál matat. Az arcát kémlelem, olyan szép és durcás… Félelem nincs rajta. Felnyögök, amikor ráeszmélek, hogy az üléshez rögzített. Hányingerem támad a rázkódástól, de tudom, hogy pár pillanat múlva el is múlik majd.

Nem áll meg egy másodpercre sem, folyamatos mozgásban van, végzi a dolgát. Amikor elesik, úgy ugrik talpra, mint egy préda, ami megkapja az utolsó lehetőséget a menekülésre.

– Van étel a táskádban? Mindegy, mi! – kérdezi, mire belőlem előtör a nevetés.

Egek! Hogy lehet valaki ennyire összeszedett?

– Rúzs van nálam. Az jó?

Megfogja a fejemet, magához ránt, a sisakjaink összekoccannak. A szemébe merülök. Sötétbarna írisze szinte szimbolizálja a keménységét. A szemöldökét összevonja, a fejét lefelé biccenti, pont úgy, mint a kutyák, amik harapni készülnek.

Szép kutya vagy…

– Le fogunk zuhanni! Döntsd el! Jó lesz a rúzsod?

A szavait nagyon tisztán hallom, és tudom, hogy butaság, de még az éjfekete tekintete is az őszinteséget sugallja.

Vigyáz rám.

A hátizsákomra mutatok, hogy abban van némi innivaló és egy adag ételcsomag, amit a bázison adtak.

Nem tudom, miért, de félelem nélkül nyögöm a képébe:

– Ne erőlködj! Úgyis megdöglünk…

– Nem! Túléljük! És nagyon nagy szükségünk lesz minden ehető dologra – csattan vissza, mint egy durcás gyerek.

Szóval erre lettél kiképezve. Mindent túlélni, és feladatot végrehajtani.

Tudom, mit jelent az.

– Rajtam is elcsámcsoghatnál, katona – suttogom.

Nem sok embernek engedem meg…

Igen, megmarhatnak, cincálhatnak, darabokra szaggathatnak, nem is ellenkezem, de te sokáig időzhetnél minden egyes testrészemen. Élvezném, ha hozzám érne a szád, megérintene a kezed…

Veled szeretnék macska lenni… Csak egy macska…

– Alany biztosítva! – kiált a társának, és ez olyan számomra, mint egy ébresztő.

Senkije sem vagyok ennek az embernek, csak egy küldetés.

Fogalmam sincs, miért tesz hirtelen dühössé ez a megállapítás. Durván förmedek rá:

– Gloria! Ez a nevem! Alany az anyád picsája! Érted, zsoldos?

– B4! Ez a nevem! Zsoldos az anyád picsája! – vág vissza rögtön.

B4. Egy nevenincs katona?

Nem sima katona?

Kiket küldtél értem, Amerika?

Mennyire vagyok fontos neked, Amerika?

Nem vagy zsoldos?

Mi mindnyájan a világ bérencei vagyunk. Nagyhatalmak játszanak a fejünkkel, mi pedig úgy fogadjuk el a sorsunkat, ahogy van. Néha harcolunk, de nem mi leszünk a történelem, hanem azok, akik népeket pusztítanak el parancsokkal…

Figyelem, ahogy magához ragadja a fegyverét és a helyére ül. Néha elsötétül a tér, kissé homályosan látok. Kesztyűt húz a kezére, eltakarja azt a bőrt, azokat az ujjakat, amelyeknek hagynám, hogy érintsenek.

Egy hibád van! Amerikai vagy! És az nagy hiba! Dögölj meg!

Fölnevetek, ő pedig döbbenten néz rám.

* * *

Meg fogunk halni, ebben biztos vagyok. És azt is tudom, hogy ez nem véletlen. Valakik így intézték, és ha az Úr ezt elfogadta, akkor én is elfogadom. Boldogan halok meg! Igen, csak egy macska voltam, de szembeszálltam a kutyákkal! Hamarosan találkozom veled, apa, és mindent számonkérek rajtad. Eddig nem tettem, túl bátortalan voltam, azt akartam, hogy büszke legyél rám, de már nem tartozom senkinek.

Milyen szép vagy, katona!

Semmi félelem nincs a szemedben.

Egy embert ismerek, akinek sosincs félelem a szemében… Jesus…

Olykor elfordul, de újra és újra a tekintetemet keresi, én pedig kiélvezem életem utolsó perceinek minden szépségét.

Maradj velem, katona!

Nézz engem!

Amerika! Nézz bele Venezuela szemébe!

Nézd, mit tettetek!

Süvítő hang üti meg a fülemet, suttog nekem az esőerdő, hazavárt.

Visszajöttél… Újra itt vagy.

Meg fogok halni!