Lélekharang

Henriette Fée

2020

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Endzsel Erzsébet

Köszönöm Turbuly Lillának, hogy mentoromként mindvégig mellettem állt, támogatott és bölcs tanácsaival, szakmai tudásával, szeretetével segítette, hogy életre keljen Sophie Jobert története.

Köszönöm Kecskés Attila atyának és Mária Teréz Pálos nővérnek, hogy hozzásegítettek ahhoz, hogy élő hitükben megélt gondolataikat André Salmon atya levelében felhasználhattam.

Köszönöm Herbst Rudolf fotóművésznek a borítóképet. Nikodém Mónikának, hogy festményével hozzájárult a könyv teljes külső képéhez. Köszönöm Kiss Marianna animációs filmrajzolónak a fejezetek előtti illusztrációt. Köszönöm Endzsel Erzsébetnek a korrektori segítséget. Áldozatos munkájuk és szeretetük sokat adott nekem.

Köszönöm a külső olvasóknak, ismerősöknek, barátoknak, ismeretleneknek, akik véleményükkel, észrevételeikkel segítették érlelni bennem a gondolatokat.

Köszönöm Istennek, hogy küzdelmes úton járhattam, tanultam, tapasztaltam. A nehezebb út segített felismernem, megértenem, hogy milyen élmény áthaladni keskeny ösvényen és szűk kapun.

Ma már tudom: az ajtók bennünk vannak. Amit, ha sikerül magunkban megnyitnunk, megvalósulhat egy teljes belső újjászületés, megváltás. Ez az út az életre visz. Megmutatja, hogyan válhat lehetségessé mindaz, amit lehetetlennek hittél. Hosszú időbe telt, amíg az asztalfióknak írt próbálkozásoktól eljutottam a kész regényig, és megérleltem magamban a bátorságot, hogy vállalom.

Mára úgy érzem, hogy a könyv születésével egy időben én magam is újjászülettem.

A történet a megismerés, a megtapasztalás és a szárnyaló képzelet közös játéka…

ELŐSZÓ

„Ma még a szívemben az otthonod. Itt érezlek legbelül, itt vigyázok rád. Nem sürgetem az időt.

Rábíztam magam, hogy érlelje ki bennem a változást. Tudod, a keserűség legmélyebb pontján a lelkem úgy lüktetett, kongott legbelül, mint a harangok zúgása. Éles, hasító hangon figyelmeztetett, hogy ébrednem kell! Eltompította a külvilág zaját. Minden egyes dobbanással azt üzente, hogy szabadulnom kell a fájdalom fogságából. Amikor újra és újra megszólalt ez a lelkemben pulzáló lélekharang, tudtam, hogy mielőbb meg kell találnom az Isten kegyelmén keresztül a nyugalmam, a békém, a boldogságom, a jobb életem útját. Hosszú volt az út. Hosszú és nehéz. Amit időről időre átjárt ez a lelket szorító lüktetés. Ezt a fájdalmat melletted tanultam, ettől változtam és lettem egy új ember, egy egész más Sophie Jobert, mint aki valaha volt. Megtanultam, hogy mennyi mindenben tévedtem: abban, amit gondoltam az emberekről, a kimondott szavakról, tettekről és érzésekről. Az elmúlt években sokszor néztem úgy a történetünket, mintha a saját filmem látnám, amiben én vagyok a főszereplő. Ma is olyan, mintha újranézném, de már másként, mert más a filmem valósága.

Idővel megértettem, hogy a fájdalom és a nehézségek ellenére egyedül csak a küzdelmeink a fontosak! Azok a pillanatok, amikor minden nappal egyre erősebb és erősebb lettem.” (Sophie Jobert)

Hogyan álljunk talpra? Hogyan szabaduljunk az érzelmi megkötözöttségeinktől? Mennyire vagyunk képesek változni? Felismerjük-e a tévedéseinket? Hogyan engedjük el jól azt, akit valaha szerettünk? A valóságot látjuk ezek után? El tudunk-e jutni a megbocsátásig? Hogyan találunk újra önmagunkra? Sophie Jobert története ezekre a kérdésekre is megadja a választ az olvasónak.

Hiszem, hogy az életünk megpróbáltatásai ellenére, a szereteté a végső győzelem. Bátran higgyenek Önök is ebben hiszen a minden félelmet megszüntető szeretet, maga Jézus Krisztus, az Örökkévalónak Fia, akinek az oltalmában meggyógyul a sebzett szív és teljessé válik az élet.

„Neked köszönhetem, hogy felismertem, mennyi mindenben tévedtem!”

(Sophie Jobert)

A MEGISMERÉS

Sophie Jobert számára Limoges utcái jelentették soha el nem múló gyermekkora emlékeit.

Különösen a Petit treuil utca sarkán álló öreg ház, ami még az 1950-es években készült és nagyapai öröksége volt. Philip papa egy szöget nem vásárolt annak érdekében, hogy újjávarázsolja az otthonát.

− Öreg vagyok én már minden feladatra – szabadkozott, ha munkáról volt szó a ház körül.

Otthonossá tenni, újjávarázsolni – egy hónap leforgása alatt kellett –, szorított a határidő. Sophie korábbi otthonát a Vienne-parti domb közelében egy idős, német tanárnő vette meg, aki rossz környékről menekült, ezért biztonságra és nyugalomra vágyott. Ezt meg is kapta. A lakás ugyanis minden tekintetben megfelelt az elvárásainak. Barátságos, melegséget sugárzó otthon volt, amibe bárki beleszeretett volna. Egy olyan hely, ahová jó hazamenni. Minden szegletében Sophie megrögzötten álmodozó énjének lenyomatával, messziről jól felismerhető, tipikus védjegyeivel.

Mindig is az a tudatos belső késztetés motiválta, hogy aprólékos gonddal válogassa össze a másoknak jelentéktelen, neki viszont igenis meghatározó erejű lakáskiegészítőit: csipkefüggönyt, antik faliórát, tengeri kagylókat, színes kavicsokat, üveggyöngyöket, selymeket és fodrokat. Ide-oda kúszó rejtett fények, ábrándos, tarka színek, virágillat, egy régi írógép, fonott kosarak, gyertyák és tükrök voltak a kellékei. Mindezek együtt, szépen elrendezett és megtervezett harmóniában, nem csak a nyugalom szigetét jelentették a számára. Szerette volna életre kelteni a benne mélyen lakozó és csak kevesek által jól ismert „Sophie-ént”. Abban bízott, hogy az ismeretlenül belépő idegen számára is sikerülhet apró titkokat sejtetnie magából. Philip papa örökségével pontosan ezt a vágyott idillt vehette birtokba ötven négyzetméteren. Másfél szobányi lakteret kellett az új otthonában rendbe hoznia. Kétségekre, ijedelemre a hirtelenjében megsokasodó feladatoktól nem volt lehetősége. Ha mégis maradt egy szusszanásnyi idő átgondolni a dolgokat, sokszor eszébe jutott, milyen lesz a majdani élete. Mennyire emlékezteti a ház minden szeglete, nagyapja kérges tenyerére, recsegős hangjára, a feje tetején kopaszodó ősz hajára, mozdulatára. Volt ennek az ódon hangulatú lakásnak valami különös, egyedi varázsa. Ami nem az öreg keze nyomán vált ilyenné.

Egész egyszerűen már a környék is ezt a középkori hangulatot sugallta: az utcában régi, romos házak, omladozó vakolat, kopott fakerítés, az udvaron benőtt gaz és bozót, ami lehetne kiábrándító és lehangoló, Sophie-nak azonban mindez varázslatos volt. Olyan, mintha Csipkerózsika álma szőtte volna egy száz éve tartó hosszú, békés nyugalomban a környéket. Minden olyan mesebelien érintetlennek tűnt. Limoges egyébként is egy gyöngyszem, valódi ékszerdoboz. Sophie így élte meg a szívében a vidék csendjét, szépségét: elszórt tanyáival, nosztalgikus hangulatú kis városaival, a lágyan gördülő dombokkal, a szelíden suhogó erdővel, hegyekkel, a tavak varázsával. Olyan élmény volt, amit nem cserélt volna el semmiért. Időnként hosszan, elmélázva pakolta a papa régi használati tárgyait, ruhadarabjait. Így került keze ügyébe az a kedvenc kék öltönynadrágja, amit még fiától, Étienne-től kapott. Az öreg a haláláig le sem vette magáról, annak ellenére, hogy évek óta nem beszéltek, nem találkoztak egymással. Ez a bolyhos, kopott nadrág maradt az egyetlen kapocs apa és fia között. Sophie nagyapja az otthoni munkát sosem kedvelte. Ez a lakás belső terén, a penészes falakon, a kopott, megrepedt bútorzaton jól látszott. Egyetlen öröme, mindene a ház előtti kiskertje volt. Teli rózsákkal, amiket rendszeresen és szorgalmasan gondozott. Hosszú órákat időzött a kerti padon ücsörögve. Szigorú őrmesterként szemlélte a rendet. Egyetlen fűszál sem állhatott görbén.

Virágot letörni pedig a halálos bűn kategóriáját jelentette. Senki nem mert ujjat húzni az öreg Phillel. Hiba lett volna próbára tenni a haragosabb énjét. A hirtelen düh ugyanis gyakran azt eredményezte, hogy lendült a keze, és határozott mozdulattal koppintott a kertromboló fejére.

Sophie ezen a padon telt meg igazán a közös emlékeikkel. Miközben mezítláb tapicskolta lábával a porhanyós földet, felidézte a beszélgetéseiket:

− Félek elaludni, mert sosem tudom, lesz-e holnap, lesz-e új nap. Mikor jön el a halál – mondta Philip, miközben meredten nézett maga elé.

Ez a mondat a nagyapja halála után is kísérte, szinte a bőre alá égett. Látta maga előtt az ijedt tekintetét, a könnybe lábadt szemét, miközben zavart, összerezzent arcát elfordította az unokája elől.

Amikor a kiskertet gondozta, ápolta, az élet öröme is visszatért belé. Volt cél, feladat, ami felpezsdítette, erővel töltötte el, és mindig átlökdöste a nehezén akkor, amikor újra és újra szembesült a múló idővel. Munka közben hangos nevetéssel nyugtázta, hogy még mindig képes a maga módján habzsolni az élet örömeit, meglátni a hétköznapok napos oldalát. A jó móka akkor igazán üdítő, ha ehhez társakat, barátokat talál az ember. Philipnek nem volt nehéz dolga, hiszen a szemközti házban élt öreg cimborája, Gilbert úr. Ismeretségük már évtizedes barátság volt, még azokból az időkből, amikor a posta hivatalában dolgoztak: Philip papa levélkihordóként, Gilbert pedig pénztárosként. Kedvenc elfoglaltságuk volt a kerti kártyaparti. Nagy viták, hangos nevetések, aprópénzben megtett tétek közepette Gilbert rendszeresen csalt. Amikor Philip óvatlanul nem figyelt, a legnagyobb lelki nyugalommal cserélte ki a lapjait. Így teltek nyugdíjas évei mókával, derűvel, apró elfoglaltsággal, amivel sikeresen üthette el az időt, nem törődve a rá váró holnappal.

Mire a lakásfelújítás véget ért, Sophie egészen a magáénak érezte az új otthonát. Már semmi nem emlékeztette nagyapja korábbi ódon lakterére. Minden zugában jellegzetesen Sophie Jobert-hangulattal telt meg a ház, amilyen csak egy romantikusan álmodozó lány lakása lehet. Annyira szerette, hogy ha tehette, ki sem mozdult otthonról. Édes rabságban élt boldogan, ebben a csipkeborítású, rózsaillatú, púderszín világban.

***

Sophie reggelente nagy elhatározással és lendülettel indította a napot. Teendőiről már előző este pontos listát készített fejben. A lényeg az volt, hogy semmivel se késsen. Minden percében tökéletes és jól kihasznált napként építse fel az idejét, kiiktatva azokat az unalmas órákat is, amit az este elviselhetetlen magánya jelentett a számára. Ha valamivel képtelen volt megbirkózni az évek során, az a sötétedés után rászakadó csend üressége. S ha nem lett volna egy Nicole Cotillard nevű

mentőangyala, fogalma sem lett volna arról, hogyan vészelje át az elviselhetetlent. Nicole mindig, minden időben a rendelkezésre állt. Képes volt órákon keresztül telefonon életben tartani Sophie-ban a reményt az élet szépségéről, a szerinte igenis létező, sírig tartó szerelemről vagy az örökkön visszatérő reménytelen ábrándjáról, Montiról, akit dühében általában majomnak, szerelmes pillanatában pedig kis mókusomnak hívott. Nicole mesélt korán reggel, közvetlen ébredés után csörgetve a telefont, amikor még Sophie valójában azt sem tudta eldönteni, él-e vagy épp csak álmodik, valamilyen valóságszerű, kitalált világban. Mesélt délben a gőzölgő, forró leves fölött ásítozva vagy épp a szolgálati vécén kuporogva, miközben rövid, elmés kurzust tartott a férfi és a nő

egymást soha meg nem értő, másként gondolkodó agyáról, és mesélt arról a mindenki számára megmagyarázhatatlan mágikus erőről, ami nem más, mint a „kémia”. Az a plusz valami, amiről nem tudni biztosan, hogyan működik két ember között. Mi történik a másodperc tizedrésze alatt, a kézfogásuk pillanatában. Nicole-ból megállíthatatlanul ömlöttek a szavak, mint egy elemmel feltöltött, soha ki nem fáradó plüssjátékból a dallamok. Barátságuk közel tíz éve tartott, és egy véletlen találkozás eredménye volt. Nicole ugyanis csak ünnepnapokon járt könyvtárba. Keveset olvasott, inkább romantikus filmeken nevelte az álmodozóbb énjét. Egyikük sem hitte, hogy Sophie munkahelyén, a legnagyobb elfoglaltsága kellős közepette, a kíváncsian zsizsegő gyerekek gyűrűjében huppan majd le a könyvtári kölcsönzőpult elé, miközben kezében Paulo Coelho-könyvet szorongat, a könnyeit törölgeti, és a drámai pillanat fokozásaként zsebkendőbe fújt, hangos trombitaszóval indítja útjára barátságuk máig tartó, kimeríthetetlen meséjét.

− Tudod, Sophie, rájöttem, hogy mi az én mókuskám legnagyobb hibája!

− Mi? – kérdezte Sophie azzal a belső megérzéssel, hogy most minden bizonnyal hosszas pszichológiai és mélylélektani elemzés következik Montiról, ami Nicole jókedvében minimum két óra, rosszkedvében pedig három és öt óra időtartamot jelent. Mialatt a legapróbb részletességgel megvilágítja kapcsolatuk akadozó voltának lényegét, igyekszik kibontani egy reményt keltőbb jövőképet, amiben mindenki jól láthatja, hogy szerelmük szárba szökkenése korántsem esélytelen.

Sőt! A dolgok a lehető legnagyobb rendben haladnak tovább. Hiszen a kudarcok valójában nem is kudarcok, hanem kapcsolatuk érzelmi mélységét erősítő, szilárd alapkövek, amelyek formálják a férfi még kialakulatlan, éretlen személyiségét. Azt a következetlen és sodródó férfit, akit a majomszeretetben féltő anyai gondoskodás alakított azzá, amivé mára vált.

– Az az ő baja, hogy nem volt még bátorsága egyetlenegy, közeli jó barátjának sem tükröt tartani elé, hogy felrázza! – mondta Nicole emelkedett hangon, kezével a levegőben hadonászva, mintha ez az új, tudományosnak vélt meglátása most valóban közelebb hozná őt az évek óta el nem ért férfi szerelméhez. Akivel igaz, hogy eltöltöttek egy-két kellemes órát, flörtöltek egymással, de ezek a találkozások mégsem váltak gyakoribbá, sosem mélyültek addig, hogy mindketten kimondhatták volna a varázsszót: Szeretlek!

− Ez mind szép, Nicole, de megmondanád mikor láttad utoljára Montit? Úgy emlékszem körülbelül fél éve, a „Cheers-ben” futottatok össze, véletlenül a pultnál, miközben csak annyi történt, hogy a lábára tapostál és ijedtedben majdnem ráöntötted a kávédat. Azután szabadkozva, azon nyomban tovább is álltál, esélyt sem adva a későbbi beszélgetésre. Hirtelen bevágtad magad a bár legsötétebb megvilágítású sarkába, hogy ha esetleg mégis utánad nézne vagy keresne a tekintete, akkor se lásson belőled az orrod hegyénél többet. Jól emlékszem?

– Ne mondd ezt nekem ilyen éllel, Sophie! – válaszolta keserűen. Neked is tudnod kell, ha egy férfi igazán akar egy nőt, akkor a tíz körmével is utat kapar magának csak azért, hogy megszerezze.

Nem kell ide egyéb stratégia. Látta, hogy ott vagyok, tudta, hogy lehetősége is lenne arra, hogy keressük egymást. Ha akarta volna, jött volna…

Sophie-nak már elege volt ezekből a „ha akarta volna” kezdetű mondatokból. Lezárva Nicole órákig tartó monológját felpattant, majd hirtelen mozdulattal a táskájába dobálta az asztalon szanaszét heverő jegyzeteit, könyveit, és elindult a kijárat felé. Dühében határozott mozdulattal vágta be maga mögött a könyvtár ajtaját, miközben mérgesen megjegyezte:

– Nem tudsz meggyőzni romantikus mesékkel! Feladtam. Teszem a dolgom egyedül tovább! – s miközben szavai szikrákat szórtak a dühtől, úgy érezte, némán fejet kell hajtania minden egyedülálló nőtársa előtt.

***

Ha valóban működik a vonzás törvénye és kibocsátott rezgéseink úgy üzennek a transzcendentális térben a másik felé, mint egy közvetlen telefonhívás, akkor Catherine Sagnier és Sophie Jobert találkozásánál egyértelműbb bizonyíték erre nem is lehetne: hogyan vonzza az azonos az azonosat, hogyan lesz sorstársa egymásnak két, egyedülálló ember. Bár az élethelyzetük sok tekintetben nem mutatott egyezőséget, mivel Catherine egy tehetősebb család egyke gyermeke volt, Sophie viszont két húgával, Bertille és Ninette Jobert-rel egy jóval szerényebb gyermekkort tudhatott magáénak. Mindenük megvolt, de abban a szellemben nevelték őket a szüleik, hogy nem természetes velejárója az életnek, ha azonnal az ölünkbe hullik minden ajándéka, ezért szükséges becsülettel dolgozni, hogy a jó munka gyümölcseként érjük el azt. Erről az életfelfogásról nem csak a katonás szigoráról híres apa Étienne Jobert gondolkodott így, hanem Suzanne Charpentier is, aki gondoskodó

és felelősségteljes anyaként úgy látta jónak, ha ebben a kérdésben következetesen egyetért férjével.

Őt is így nevelték annak idején a szülei: a Charpentier család minden tagja keményen dolgozó paraszti sorból származott. A jó munka, a tisztes, becsületes szakmunka sokkal nagyobb érték volt a szemükben, mint Suzanne álmodozó világképe. Aki már egy teljesen más gondolkodású generációt képviselt, egész más álmokkal, vágyakkal, mint a szülei. Tanulni akart és képezni magát. A tudásán keresztül szeretett volna érvényesülni, sikeresnek lenni. Imádta a gyerekeket, jó érzékkel és nem utolsósorban sok szeretettel és türelemmel oldotta meg a feladatait. Számára teljesen egyértelmű

volt, hogy tanító lesz. Anyaként, három gyermeket felnevelve, pontosan így működött. Olyan volt, mint egy gondos, mindenre figyelő tyúkanyó, aki kifogyhatatlan energiával fogta össze a Jobert családot. Ezt a tulajdonságát Sophie is örökölte. Ezért senki sem csodálkozott, hogy ő is a tanári pályán próbálta ki magát. Mindig is céltudatos volt és határozott, ha a fejébe vett valamit, addig nem tágított, amíg azt véghez nem vitte. Nos, ha a vonzás törvénye így működik, ilyen egyszerűen, nem volt nehéz a két lánynak találkoznia. Mindketten szerettek tanulni és tanítani. Találkozásuk első

perceiben megérezték, mennyi azonosságot mutat az érdeklődésük és a véleményük a világról. Már akkor nyilvánvalóvá vált mindkettőjük számára, hogy ez az ismeretség egy hosszan tartó barátság alapjait jelenti majd. Catherine németet tanított egy esti iskolában. Sophie pedig ott tanult vagy inkább mondhatjuk, hétről hétre vért izzadva küzdött azért, hogy akkori német levelezőtársát, Karl Heinzet – egy derék, őszes halántékú, dortmundi férfit – minél inkább megértse és a fennálló nyelvi akadályokat sikeresen leküzdje. Mindig is nyitott és érdeklődő volt a világra. Az órák után, igaz csak rövid időre, tanár és tanítvány, gyakran találkozott. Beültek az iskola melletti büfébe, hogy közös egyetértésben elemezzék az élet kuszábbnál kuszább, néha szinte kibogozhatatlannak tűnő

rejtelmeit. Sophie mindig csodálattal tekintett a barátnőjére, aki két gyermekét egészen kis koruk óta egyedül nevelte. Ha valaki, hát Catherine Sagnier pontosan tudta elvált nőként mit jelent egyszerre anyának és apának lennie a gyermeknevelésben, egy olyan „vasárnapi apuka” mellett, aki csak az ünnepi fotókon, keresztelőkön vagy a karácsonyfa alatt pózol a kicsikkel. Ha éjszaka ügyeletre kellett rohanni vagy munka után fáradtan hazaérve kellett a gyermekeket nevelni, abból sosem vette ki a részét. Neki már új élete volt, mással.

– Ne haragudj, Sophie, ma sem fér bele az időmbe egy kávénál több, de így is örülök, hogy ennyi szabad percem maradt. Rohannom kell tovább szülői értekezletre. Onnan pedig időben haza, mert este anyáék sem lesznek otthon, egyedül leszek a gyerekekkel.

– Semmi gond! Szólj, ha bármikor segíthetnék. Tudod, hogy én jobban ráérek. Hétvégén is, ha szükséged lenne rám.

– Elképzelhető, hogy majd kérem a segítséged. A jövő hetem sem tudom még, hogyan alakul.

Noah és Anae is betegek voltak, még gyengélkednek. Oviba és suliba sem mentek. Nekem pedig tantestületi értekezletem lesz, így tovább kell majd bent maradnom.

Nincs szebb ajándék, mint néha pótanyának lenni – mosolygott Sophie, miközben lelki szemeivel már előre látta, hogy milyen ravasz játszmák várnak rá a két gyerek társaságában. Akik ártatlannak tűnő angyali mosolyuk ellenére, valójában csibészségek sorát tartogatták a számára. S ha az ember nincs észnél, bizony meglepődhet, mert pillanatok alatt átfestenék a lakást, kipakolnák a szekrényeket, megfőznék az aznapi menüt, öt- és hétéves fantáziával. Catherine Sagnier gyermekei a látszat ellenére nem voltak rosszabbak, elevenebbek, mint bármelyik más kortársuk, csak egy olyan családban kellett felnőniük, ahol a „az apád bezzeg most sincs itt” kezdetű mondat gyakran hangzott el. Catherine férfiasan állta a sarat. Szükség esetén tekintélyt parancsoló szigora is képes volt kordában tartani a gyerekeket, de ha a szelíd, gondoskodó anyai énje volt célravezetőbb eszköz, akkor rugalmasan a szeretet simogató erejével fegyverezte le az egyébként korukhoz képest okos, a világra rendkívül nyitott, érdeklődő csemetéit.

– Honnan lehet egy embernek ennyi energiája, mint Catherine-nek? – tűnődött magában gyakorta

Sophie. Míg végső válaszként azt fogalmazta meg, hogy a szeretet ereje, a felelősségteljes gondolkodás, a rendíthetetlen kötelességtudat barátnője nagy erénye, ami minden feladatában úgy hajtja őt előre, mint egy soha le nem álló motor. Imádta a gyerekeit. Szerette az őszinteségüket, a nyíltságukat és az egyenességüket. Amit már felnőtt emberek esetében kevésbé érzett ilyen egyértelműen. Azonosságuk egyik lényeges pontja ebben rejlett. Olyan fáradhatatlan, örökké küzdő

belső energiával éltek, dolgoztak mindketten, ami tagadhatatlanul segítette őket abban, hogy életük legnehezebb buktatóin átlendüljenek. Sophie határozott meggyőződéssel vallotta, hogy ezt a láthatatlan lépcsőt, amin újra és újra képesek feljebb lépni, bármilyen nehézség idején, nagyon sok szeretetből gyúrták keménnyé. Úgy érezte, ha egyszer ő maga is anya lehetne, hasonlóan nevelné a gyerekeit. Apával vagy apa nélkül, de hasonlóan. Csak ne lenne ott ismét a mondatban ez az utálnivaló „ha” – állapította meg, miközben gondolatai tovább pörögtek az élet kihívásairól és nehézségeiről. Sosem érezte szerencsének az egyedüllét napi küzdelmeit, azt azonban a Catherine-nal való találkozásai után, minden alkalommal nyugtázta magában, hogy az egyedüllétnél keményebb életfeladat, ha már nem csak önmagunk sorsáért vagyunk felelősek.

***

A Jobert család a szokásos hétvégi nyüzsgésben tevékenykedett otthon: Suzanne és a lányok azon igyekeztek, hogy feladataikat módszeresen egymás közt beosztva, az időt maximálisan kihasználva készüljenek el. Mindenki tudta már a dolgát anélkül, hogy bárkit megkérdezett volna. A frissen mosott ruhák virágillata keveredett a konyhából kiszivárgó ínycsiklandó finomságokéval. Hangos nevetés, jókedvű beszélgetések uralták a ház hangulatát. Mindannyian szerették ezeket a hétvégéket. Más volt, mint a rohanó hétköznapok. Több idő jutott a másikra, tudtak beszélgetni.

Philip papa emlékére ebéd után közös családi kártyapartit rendeztek. Ahol természetesen mindenki nyerni akart és ezért cserébe hajlandóak voltak akár órák hosszat is ülni az asztal mellett. Mostani hétvégéjük különleges volt, mert a családfő főzött, lánya Bertille születésnapja tiszteletére. Étienne Jobert olyan rutinnal sürgött-forgott a konyhában, mint aki világéletében ezt csinálta. Talpraesett, életrevaló ember volt. Már egész fiatalon megtanult önellátó módon gondoskodni a családjáról.

Édesanyja gyakran állította a tűzhely mellé, miközben főzött:

– Állj ide fiam, és nézd, hogy mit csinálok, mert sosem tudhatod, mikor lesz rá szükséged!

A jó öreg Margarita mamának igaza volt. Étienne-nek valóban szüksége volt rá. Sokáig élt egyedül. Habzsolta az életet, mint bármelyik fiatal. Eközben meg kellett tanulnia önállóan élni és létezni a világban. Ez a tudása talán az egyik legnagyobb erénye volt. Hiszen, ahogyan mondani szokták, a jég hátán is megélt. Nem tudta senki olyan nehézség elé állítani, amit ne ugrott volna meg sikeresen. Igazi nagy bohém volt, aki nagykanállal élvezte az életet, szerette a nőket, a különleges ízeket, a jó bort, a természet szépségeit. Szabados életét a Suzanne-nal való házassága is csak részben csillapította. Ha úgy tartotta kedve, barátai társaságában bármikor szívesen múlatta az időt, akár a tóparton horgászva vagy egy jó hideg sör mellett kikapcsolódva a napi pörgésből. Lányait viszont már következetesen és szigorúan nevelte. Időben kellett hazaérniük. Nem engedett meg semmi kicsapongást, semmi lazaságot. Leginkább az iskolában nem. Mindennap felmondatta velük a házi feladatot, anélkül egyikük sem fekhetett le. Szigorú fegyelemben telt gyermekkorukra a mértékletesség és az „ésszel élj” elve érvényesült. Sophie volt még a Jobert lányok közül az, aki viszonylagos nyugalommal fogadta az őt érintő atyai szigort. Ilyenkor sosem volt vita, nem volt mellébeszélés, csak csendben tudomásul vette az apja akaratát. Bertille és Ninette azonban már korántsem volt ilyen békés és beletörődő. Bertille lázadása igazán nyilvánvalóvá akkor vált, amikor nagy erővel és lelkesedéssel kezdett el nyelveket tanulni és azért képezte magát, hogy később külföldön találjon munkát és ott telepedjen le. Ninette pedig önálló életét Limoges-ból Párizsba helyezte át. Szándékosan nem akart a család közelében maradni. Szerette őket, de a függetlenség,

az önálló döntés lehetősége legalább annyira vonzotta. Ebben látta az igazi kihívást. Ehhez viszont a családi háztól távolabbra kellett költöznie. Apjuk életrevalóságát ő is és Bertille is örökölte. Sophie volt köztük az egyetlen, aki továbbra is az atyai oltalom alatt, otthonuktól nem messze élt, nagyapja megörökölt házában. Napi szinten tartották a kapcsolatot egymással. Ha személyesen nem is, akkor telefonon. Egyedül a hétvégéik voltak mozgalmasabbak. Ilyenkor mindenki hazarepülhetett az otthoni fészekbe. A szigorú és következetes Étienne Jobert keménységéből akkor engedett a leginkább, amikor a konyhában szabadjára bocsáthatta a képzeletét. Nem túlzó azt állítani, hogy ezen ünnepélyes alkalmakkor ő nem is főzött, hanem inkább varázsolt, a lányok és Suzanne legnagyobb örömére. Hagyománnyá vált, hogy a családtagok által kedvelt fogások sosem maradhattak el, legyen bármilyen ünnep: a kelvirágleves és a narancsos kacsa, mindez persze Étienne Jobert-módra, mindig ott illatozott az ünnepi asztalon. Ebben a vidám idillben bárki jól érezte volna magát, aki az otthonukba lép. Vendégszerető házigazdaként ez nemegyszer meg is esett náluk. A váratlanul érkezőknek ugyanolyan szeretettel terítettek, mint amikor a családtagjaikat várták az asztalhoz. Más lett volna azonban a helyzet akkor, ha a vendég nem látogatni, hanem éppenséggel udvarolni jön. Étienne Jobert ugyanis nehezen állt kötélnek, ha a lányairól volt szó.

Akkor egészen más szabályok voltak irányadók. Bárki próbált volna ismerkedni, jó, ha azt is tisztán látta, igen erősen fel kell kötnie a gatyáját és férfias bátorsággal kell elébe állnia ahhoz, hogy komolyságáról és tisztes szándékáról sikerüljön meggyőzni őt. A lányok mindhárman úgy vélték, hogy sosem fog megszületni az a férfi, aki valóban elnyerné az apjuk tetszését.