Nemere István

Magyar őstörténet

A kezdetektől Szent István király megkoronázásáig

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-683-3

MOBI ISBN: 978-963-453-684-0

Tartalomjegyzék

1. 1. A nagy homály

2. 2. Oszladozik a sötétség

3. 3. Etelköz - a készülődés

4. 4. Etelköz - az indulás

5. 5. Irány a Kárpát-medence!

6. 6. A hódítók

7. 7. Úton az állam felé

3.
Etelköz - a készülődés

Honnan a név? Ki vagy mi volt az az „Etel”, amely nevét adta ennék a területnek?

"A Don vizének folyása közt járhatatlan pusztaság van, e tájék levegője nemigen mérsékelt, ezért ott mindenféle kígyók teremnek, akkora békák, mint egy disznó, baziliszkusz, a sok mérges fenevad, tigris és egyszarvú. A Don nagy folyó, Szittyaországban ered, s a magyarok Etelnek nevezik. Átfolyik a szittya földet szegélyező havas hegyeken, aztán változik meg a neve és hívják Donnak...”

Azon ne akadjunk fenn, hogy a Képes Krónika csak azok alá adta a lovat évszázadokon keresztül, akik a magyarokat a szittyák, azaz a szkíták földjéről és olykor népéből is származtatta, ezen a legendán már túl vagyunk (reméljük, legalábbis). Azon sem érdemes most mulatni, hogy a szerző(k) szerint valahol disznó nagyságú békák „teremnek”... És ne akadjunk fenn azon, hogy a beszámoló írója szerint a Don vidékén tigris, baziliszkusz és egyszarvú is él. A nem létező állatok akkortájt igenis létezők voltak: nagyon komoly helyet foglaltak el az emberek tudatában, sokszor emlegették őket, miáltal senki sem kételkedett létezésükben.

Nos, a Képes Krónika itt bizony nagyot téved. Hiszen a Don sokkal keletebbre van Kazáriától és nem képzelhető el, hogy őseink ide-oda ingáztak volna kelet és nyugat között. Az Uráltól kezdve folyamatosan haladtak mindig nyugatra, kis dél-nyugati kitérőkkel, irányváltásokkal. Most sem volt okuk arra, hogy miután végre elérték a Dnyesztert, ismét keletre fordítsák lovaik fejét. Egyszerűen arról lehet szó, hogy a szerző összekeverte a folyókat, ami nem is lehetett olyan nehéz, hiszen rengeteg nagy folyam hömpölyög arrafelé. Arról nem is szólva, hogy a Krónikát sokkal később vetették papírra.

De még nem tartunk Etelközben, bár őseink már közelednek hozzá. Lassan elhagyják a kazárok területét, mint említettem, szakadnak a szálak. A magyarok végső soron nem felszabadító harc, sőt hosszantartó háborúskodás árán szakadtak el a kazároktól - dehogy! Egyszerűen az a birodalom elvesztette erejét és ezzel kohézióját is. Már semmi sem tartotta vissza az addig vazallus népeket, hogy eltávolodjanak a birodalom romjaitól.

Nos, a magyarok éltek is az alkalommal és nyugatabbra vándoroltak. Pár év alatt megtehették ezt szinte észrevétlenül. Minden tavasszal elmentek nyugatra az új legelőkre - aztán ősszel már nem ugyanoda tértek vissza, a téli szállásukat is nyugatabbra találták meg. Ha ezt minden ősszel megismételték, egy idő után eltűntek a kazárok szeme elől és többé fel sem bukkantak. Már nem is voltak kazár területen!

Ekkor és így kerültek a magyarok a Dnyeper, a Dnyeszter, a Bug és a Szeret folyók által határolt térségbe. Ezt nevezték Etelköznek. Mondhatnánk „folyóközt” is, az ókori Mezopotámia mintájára, és nem tévednénk semmit, hiszen ez a föld is folyók között terült el. A Fekete-tenger nyugati medencéje fölött, északon látható a mai térképeken. Az említett folyók is mind ebbe a tengerbe ömlenek. Talán furcsállják egyesek, de bizony ahol ma Krivoj Rog, Chisinau (Kisinyov, Moldávia) és Ogyessza városa van - nos, valahol azokon a részeken száguldoztak akkortájt őseink. Otthon érezték magukat a halban és vadban gazdag sztyeppék, folyók és megszámlálhatatlan tó partján.

Más, főleg arab források meg azt emlegetik, hogy akkoriban a magyarok többsége még nyugatabbra, az Al- Dunától keletre terült el. Nincs itt ellentmondás, őseink egyszerűen nagy területet igényeltek a félnomád életmód fenntartásához, sok tízezer lovat legeltettek, nem is szólva más lábasjószágokról, amelyeknek ugyanúgy sok legelőterületre volt szükségük. Bizony némi büszkeséggel kijelenthetjük, hogy a Kazária és a Kárpátok közti több tízezer, vagy talán akár több százezer négyzetkilométernyi területet Kr. u. 870 körül a kis lovakon száguldozó, harcias és ügyes magyarok uralták.

Igazából fájó, de szinte egyetlen nevet sem ismerünk abból az időből. Nem is szólva a századokkal korábbi időről, amikor a magyarok ősei még keletebbre éltek. Ezért aztán eléggé meglepő, ha a nem történetíró, inkább művészi hajlamokkal (és feltehetően némi fantáziával is) megáldott Heltai Gáspár az 1570-es években kiadott Krónikájában dátumokat és neveket említ. Ugyan folyton Mátyás király olasz történetírójára, Bonfinire hivatkozik, de hát jeles könyvében sok - túl sok - olyan „adatot” közöl, aminek nem lehet utánajárni még ma sem, nemhogy négyszázvalahány évvel ezelőtt.

„Krónika az magyaroknak dolgairól: mint jöttek ki a nagy Scythiából Pánnóniában, és mint foglalták magoknak az országot, és mint bírták aszt hercegről hercegre és királyról királyra nagy sok tusakodásokkal és szántalan sok viadallyokkal”.

Afféle mottónak azt is odaírta a magyar nyelvű mű (a címlapon az is ott állt, hogy a szerző ezt bizony „nem kicsin munkával” hozta létre...) elejére, hogy „Az Isten egy vérből csinálta az mindenféle embereket, és elrendelte őket, és határt tört nékik, hol mindenik lakjék”. Ez egy már régi, de megcsontosodott és máig élő szemlélet, ma főleg a nacionalisták emlegetik: hogy isteni elrendelés eredményeképpen kerültek a magyarok a Kárpátok közé. Hogy egy felsőbb akarat eleve nekik rendelte ezt a területet, ezért az bizony mintegy eleve a magyaroknak volt szánva és egy kis Trianon- ellenes éllel úgy is értelmezhető, hogy az egész Kárpát-medence volt ez a sors által is kijelölt haza, amit tehát igazságtalanul vettek el tőlünk.

De nézzük, hogyan látta Heltai és nyomában századokon át sok magyar. "A magyaroknak első kijövésekről Scitiából” című rész azzal a jellegzetes mondattal indít, hogy „Az hunnok, kiket mostanság magyaroknak nevezünk, régen Scitiában mind vadászással éltenek”. Aztán következik a csodaszarvas ezerszer elcsépelt legendája. Mindenesetre a történetből kiderül, hogy a magyarok nem egyszer törtek ki a szkíta földről, és Heltai szerint elég volt nekik meglátni, hogy egy másik, idegen föld jobb az ő előző birtokaiknál, ez máris elegendő indokot szolgáltatott arra, hogy azt elfoglalják... Méghozzá nagyon kegyetlenek lehették őseink. Akikét az ő terület meghódoltatásakor életben találtak bizony csúnyán elbántak velük: ,Az embereket, kiket először ott találának, azokat megáldozzák a diadalomnak”. Vagyis számos elfogottat egyszerűen rituálisan legyilkoltak. "A többit annak utánna megbírván rabbá tövék”. No, ezek sorsát sem irigyelhetjük, de ezzel őseink hódító ámokfutása - Heltai szerint - még nem ért véget, sőt. „Az alánusokat is megbírák, kik előszer ott letelepettenek vala. Annak utána támadának a vékső gottusokra, és nagy kegyetlenséggel cselekedének azzokkal.”

Hát ez magáért beszél. Persze az itt és így ábrázolt tettek történelmi hitelessége csekély, például nem tudunk arról, hogy a magyarok ilyen fergeteges győzelmet arattak volna az alánok fölött. Akikkel inkább baráti alapon szövetkeztek és éltek együtt, hisz azok is a kazárok által legyőzött nép voltak akárcsak a magyarok - és a „gottusokkal”, vagyis a gótokkal sem találkoztak akkortájt a magyarok, nemhogy le is győzték. volna őket „nagy kegyetlenséggel”.

Ezek után persze már némi kétkedéssel nézzük tovább Heltai Gáspár évszázadokon át olyannyira becsült művét, benne a neveket és dátumokat: „Mikoron annak utána írnának Krisztus Urunknak születése után háromszázban és hetvenháromban, mikoron Valens római császár és Danásus pápálkodik vala, úgy kezdének a magyarok kijőni Scithiából. Az ő hadnagyok valának Béla, az Csele fia, ki Zomaj nemzetségből való vala. És Cseva és Kadicsa, kik Béla atyafiai valának. Annák felette Athila, az ő két öccsével, Cemennel és Budával, kik Bendegúc fiai valának, az Kadar nemzetségből valók.” Ezek után Heltai uram tizenöt sorral leírja az egész utat, amit akkoron a magyarok ősei megtettek egészen „Pannóniáig”, ahová természetesen úgy jutottak el, hogy „általmenvén az hegyeken”, útközben ellátva minden útjukba került nép baját, de alaposan - "megszállának” az új országban.

Már ennyiből is látszik, hogy Heltai Gáspár uramat nem vehetjük számításba mint hiteles történelmi forrást. Egy célzása azért elgondolkoztató, lehetséges, hogy ez is alátámasztja a majdani „kettős honfoglalás” elmélettét? Miszerint a magyarok nem egyszer, 895 táján és egy csapatban jöttek át a híres-nevezetes Vereckei- szoroson, hanem többször - de legalább kétszer? Mindenesetre a dátumok, amelyeket említ, nem hihetőek, szintúgy a nevek sem. Az Attila, Buda stb. jóval később Arany János által is megénekelt történet arra épül, hogy a hunok voltak a magyarok ősei, elődei, és mi azon dicsőséges emberek leszármazottai vagyunk. (Ma ezt nem lenne jó hangoztatni Nyugaton, hiszen ott a hunok mindmáig az esztelen osztás, a rombolás jelképei, körülbelül olyanok, mint nekünk voltak a tatárok... Nemcsak a második világháborúban, de később is mindennapos volt az angolszász, francia stb. médiában, hogy Hitler katonáit "hunoknak” nevezték.)

Nem járunk jobban akkor sem, ha forrásnak szeretnénk tekinteni Thúróczy János "A magyarok krónikája” című művét. Ez Heltainál korábban íródott, méghozzá latinul, Mátyás király idejében. Elég megpillantanunk az elején az egyik fejezet címét: "A hun, vagyis a magyar nemzet eredete” - és tudjuk, hogy ő is ezen a csapáson járt... Más fejezetekben is felbukkan ilyesmi: "Annak bizonyítása, hogy Szkitia, ahonnan a hunok, vagyis a magyarok kijöttek, Ázsiában van” és „A hunoknak Pannóniába való bevonulása” stb. hasonló címek nem könnyítik meg a dolgunkat.

Könnyen arra a belátásra juthatunk, hogy beszélhetnek a tudós emberek akármit, úgy ötszáz évvel, mint manapság, még mindig sokan hisznek a „hun-magyar kontinuitásban” - sokszor ugyanazok persze, akik harsány kacajra fakadnak (joggal), ha a „dák-román kontinuitásról” hallanak.

Az 1300-as években pergamenre vetett Képes Krónika sem tartalmaz lényegesen mást. Annál is inkább, mert az imént említett két másik krónikának is alapjául szolgálhatott. Így aztán csak csodálkozhatunk azon, hogy egyes krónika-szerzők milyen "pontosan” ismertek évszámokat és személyneveket - kár, hogy ezt semmivel sem támasztották alá. Persze nem zárható ki, hogy valamiféle szóbeli hagyomány is létezett még, amely vagy ezer évet túlélt - és az évszámok és nevek így kerültek át a középkorba - de ez kevéssé valószínű. Mellesleg nem kétséges, hogy Heltai Gáspár a Képes Krónikából vette azokat a neveket. De honnan vette annak ismeretlen lejegyzője? Egy bizonyos: történelmi adatként nem használhatjuk fel azokat a neveket.

Szerencsére nincs is rájuk különösebb szükségünk. A magyarok az Uráltól a Kárpátokig tartó vándorlása során még „anonimok” maradtak, majdnem végig. Igazából nem hiányzik nekünk, hogy ismerjük a neveket, még a vezérekét sem. Nem arctalan tömeg ők így sem, hisz mi tudjuk, hogy ők voltak az őseink. Teljesen mindegy, hogy egyszer-egyszer akadt- e köztük valaki, akik Béla, Csele, Kadicsa vagy bármilyen más névre hallgattak életükben.

De tudjuk azt is, hogy Kézai Simon és nyomában mások már a 7. századra teszik a „magyarok első bejövetelét Pannóniába”, amikor pedig nem magyarok, hanem feltehetően, avarok érkeztek erre a földre.

Tehát - Etelköz.

Semmi kétség, hogy a magyarok, ha nem is minden külső kényszer nélkül érkeztek ide, mégis jól választottak. A Folyóköz földje termékeny volt - hisz ez ma a híres ukrán „csernozem”, azaz "fekete föld" - és volt elég zsákmánynak való vadállat az erdőkben remek legelőkre csaphatták ki állataikat és a folyók, tavak tele voltak hallal.

Úgy tűnik, ebben az időszakban, amikor a kazárok már elvesztették erejüket és nem tudták megakadályozni sem a magyarok, sem más, addig velük szemben függőségi viszonyban lévő törzsek, népek távozását - a magyaroknál még nem ment végig ez a folyamat. A Bíborbanszületett, azaz a bizánci császár, ki történetírásra adta a fejét, megemlíti: a magyarok akkoriban valamilyen módon „leváltották” azt a fejedelmüket, aki továbbra is kazár-párti volt és a helyébe egy függetlenség-párti másikat választottak.

Ez egyben valamiféle demokráciára is utal. No meg arra is, hogy a magyarok alaposan meghányták-vetették az aktuális politikai helyzetet és igyekeztek annak megfelelően reagálni. Ha ez a kollektív bölcsesség eszközeivel történt, akkor pozitív bizonyítványt állít ki őseinkről.

Azért ismerünk valamiféle neveket, igaz, ezeket bonyolultabb módon tudtuk meg. Konsztantinosz bizánci császár őrizte meg egy bizonyos Bulcsú vezér Bizáncban tett látogatásának emlékét. Ez a Bulcsú mai ismereteink szerint nem is magyar volt a szó szoros értelmében, hanem a magyarokhoz csatlakozott kabar törzs főnöke. Ily módon a kabarok is voltaképpen kazárok voltak - ha emlékeznek még, a nagy lázadás után összecsoportosult nem-magyarok, akik felvételüket kérték (és kapták) a hét magyar törzs mellé nyolcadiknak és attól kezdve - mondjuk így: - a magyarok védelme alatt álltak.

Nos, Bulcsú Bizáncban szép nagy előadást rendezett, miután egy másik világ küldötte azt mondhatott, amit akart - ellenőrizni szavai hitelességét senki sem volt képes. A „Messziről jött ember” képletének megfelelően azt mondott, amit akart. Nos, Bulcsú talán akaratlanul is (?) befeketítette kissé a magyarokat, vagy legalábbis kisebbítette őket. Azt adta elő az ámuló bizánci görögöknek, hogy a magyaroknál volt egy Álmos nevű vezér, aki azonban valami okból alkalmatlannak bizonyult a vezetésre, így egy bizonyos Árpád lett a főfejedelme. Bulcsú szerint persze a kabarok kiadós támogatásával, ami már egyáltalán nem hangzik valószínűnek...

A háttérben az áll, hogy ez a Bulcsú egyre csak erősödött és szeretett volna az egész nép élére kerülni. Egyelőre úgynevezett „seregvezér” volt, vagyis gyula lehetett a legjobb esetben is. Árpád gyenge utódai idején csakugyan a magyar dinasztia vetélytársává válhatott volna. Jellemző különben, hogy Bizáncban nem mesélte el: Álmos, akit ő gyengekezűnek titulált, azért volt olyan erős, hogy maga alá rendelte a lázadozó kabarok népét. Bulcsú azt hazudta hallgatóságának, hogy a kabarok az elsők a magyarok között, amit az is bizonyít, hogy a csatában mindig ők mennek elöl - holott tudjuk, hogy a kazár népeknél - és abban az időben arrafelé általánosan - az volt a szokás, hogy a legyőzött, meghódított népekből álló segédcsapatokat küldték először csatába, hogy az első, legvéresebb csapásokat ők fogják fel és a győztes nemzetből lehetőleg minél kevesebben essenek el.

Vagyis a kabarokat a magyarok akkor - szövetség, barátság ide vagy oda - azért csak leigázott, nekik behódolt népnek tekintették.

Bulcsú más tekintetben mondott igazat is. Ami nem vonatkozott a kabarok és a magyarok akkori aktuális helyzetére, ott nem volt titkolni vagy ferdíteni valója. Így tőle tudták meg a bizánciak, hogy a magyarok két részre szakadtak, hogy csak egyik néprész indult el nyugat felé. Azt is, hogy sok magyar akkoriban még beszélte a kabarok ős-török - tűrk - nyelvét is.

Ma persze már tudjuk, hogy mindez kétszáz évvel korábban történt, nem közvetlenül a honfoglalást megelőző időkben.

Már közeledett az az idő, amikor a Bulcsú által „alkalmatlannak” minősített Álmos (azért fenekedett rá, mert meghódoltatta a kabarokat, éppen Bulcsú népét és ezzel elvette Bulcsú minden esélyét arra, hogy ő lehessen a közös főnök) megszerezte a hatalmat a magyarság hét törzse fölött és valószínűleg elsőként vetette fel, hogy az „új hazának” is nevezett Folyóközből talán tovább kéne menni Nyugatra.

Álmosról nem sokat tudunk. Csak valószínű, hogy ki volt az őse: a Kovrat-dinasztia legidősebb fia, Batbaján. Ők kazárok is lehettek éppenséggel, vagy éppen azok voltak? A 7. század végén került a népével kazár uralom alá. Mint látjuk, eléggé összekeveredtek akkor és ott a törzsek, a népek. Persze ez kétszáz évvel korábban volt. Ha még akkortájt maguk a fiak sem tudták, kik voltak az őseik egy-kétszáz évvel korábban - lehet-e csodálni, hogy pár száz évvel később a hunokat tartották a magyarok őseinek? Mindenesetre úgy tűnik, hogy voltak rokonok, ősök, elődök, csak azokat nem Attilának, Budának, Csabának stb. hívták, mint az erről szóló szépséges mondában. Hanem Kuber, Zuárd, Kadosa, Kovrat, Barbaján és hasonló nevekre hallgattak ezek az ősök...

Igazából abban már bizonyosak lehetünk, hogy Attilától való rokonság levezethetetlen - ha pedig volt is, hát hagyon-nagyon távoli. Ne feledjük, Attila és más hun - és nem csak hun - vezérek, királyok akkoriban több feleséget, ágyast, rabszolganőt tartottak. Mint azt ezer évvel később is láttuk a török szultánoknál, e nők bármelyikétől született fiúból lehetett éppenséggel trónörökös trónkövetelő, szultán vagy bitorló is. Minden fiúnak volt esélye a hatalomra, és sokszor éltek is vele. Attilának is volt sok tucatnyi fia, akiket ő maga is alig vagy egyáltalán nem ismert - ily módon persze nem zárható ki, hogy Attila halála (az 5. század közepe) és a magyar honfoglalás (9. század vége) között eltelt évszázadok során létrejött és tartotta magát egy vérvonal. Ugyanakkor ne essünk túlzásokba - a hunok hunok voltak és nem magyarok, vagyis Attila fiai (az igaziak és akik csak annak tartották magukat) nem keveredtek más né-, pekkel. Akkortájt nem volt anyakönyvezés, arrafelé nem voltak írott krónikák, hát igazán hiteles adatsor nem maradhatott fenn. A legendázó kedv, a tüneményes aranyfüstös mondák pedig betöltötték szerepüket: megfényesítették az amúgy meglehetősen sivár, nem-romantikus múltat. Biztosak lehetünk benne, hogy minden törzsfőnök szerte Ázsiában és Kelet- Európában ezer éveken keresztül valamelyik híres vezértől, királytól származtatta magát.

Meg kell becsülnünk Álmos személyét, aki igazán megindította a „Honfoglalás-hadműveletet”. Eddig úgy tudtuk - mert így tanították - hogy Álmos egy kis szürke ember volt, akinek dicsőségét teljesen elhomályosította fia, Árpád. A magyarok közül sokan, máig őt tartják a legnagyobb korabeli vezérnek, ősünknek ("Árpád apánk”) és közben a legtöbben nem is tudnak semmit Álmosról. Akinek pedig igazságot kéne szolgáltatnunk.

Álmos születését, különféle mondák, állítólagos „jóslatok" előzték meg. Tény, hogy akkoriban a magyarokban már élt a vágy, hogy legyen egy főnökük, egy fejedelmük, aki összhangba hozza a dolgokat, aki nagy szervező is lenne és tekintélyes uralkodó. Akit félnének az esetleg ellenkező más népek, de akinek szavára itthon a magyarok is figyelnek. Egyszóval egy királyra vágytak már, bár ezt a szót aligha ismerték. Uge, Ügek vagy Ügyek volt az apja és Emese az anyja. Ez utóbbi álmáról is létezett egy monda, amely persze szintén a hunokhoz kapcsolta nemcsak Álmost, de az egész akkori magyarságot. Összehozták mindezt az Árpádok totemállatával, a turullal, ami voltaképpen a „héja” megfelelője volt a török nyelvekben. A sashoz hasonló állatok, vagyis ragadozó madarak mindig is az égi és a földi hatalom találkozásának jelképei voltak. Azt szimbolizálták, hogy a címer gazdája, a totemállat tulajdonosa égi származék. Vagyis földi uralkodását az istenek határozták, döntötték el, az ő akaratukból került a földi trónra.

Persze csínján bánjunk a szavakkal és az elnevezésekkel. Mert jusson eszünkbe: az "Árpád-ház’’ és annak melléknévi formája ("Árpád-házi”) csak a dinasztia, az uralkodócsalád kihalása után több mint 400 évvel keletkezett! Történelmi műszó volt, amelynek segítségével meghatározhattunk egy korszakot és a dinasztia tagjait. De ők maguk, a maguk idejében soha nem használták ezt a kifejezést. Ez nem volt (uralkodó)családnév, mint például a Habsburgok vagy Bourbonok vagy Tudorok vagy Romanovok. Egyetlen Béla vagy László vagy István sem mutatkozott be sehol azzal, hogy "Árpádházi László vagyok”.

A sajátságos „poén” az, hogy igazából nem is Árpád alapította ezt a dinasztiát, nem ő volt annak gyökere - hanem az apja, Álmos! Voltaképpen tehát "Álmos-dinasztiát”, „Álmos- háziakat” kéne emlegetnünk. Persze már későn jött a felismerés és a történeti alátámasztás, az apa helyett így hát most már szinte „örökké” Árpád lesz majd az előtérben.

Említettük már, hogy a kazároknál a királyoknak szakrális természetük volt. Ami azt jelenti, hogy szent embernek, személynek képzelték és jó esetben nem törtek a trónjára, merthogy hitték: az égi akaratnak megfelelően, az istenek akaratából került a trónra és uralkodik.

És ha már negyven éve uralkodott, akkor a trónra kerülésének évfordulóján... megölték! Szintén szakrális körülmények között, az ő egyetértésével (?) rituálisan feláldozták az idős férfit. Persze erre ritkán került sor, már csak azért is, mert nagyon fiatalnak kellett lennie az ifjú királynak, amikor trónra került - ahhoz, hogy még negyven év múlva is az élők sorában legyen. Betegségek, járványok, viadalok és főként háborúk áldozatául eshetett és esett is az esetek nagy többségében. Ki tudja, a kazár - és a kazár mintát követő más népek, köztük a magyarok is - hány száz évente egyszer ölhették meg királyukat, aki negyven éve volt a trónon?

Volt ennek állítólag egy racionálisabb magyarázata, indoka is. Az, hogy negyven éves uralkodás után egyfelől az ember már túlságosan is beleszokik a hatalomba, de másfelől ami súlyosabb: az elméje megromlik. A puszta biológiai korról van itt szó. Mert mit láttak maguk, körül a kazárok, alánok, magyarok, türkök, besenyők, onogurok, bolgárok és akárki más? Csak azt, hogy az a pár férfi, aki, magas kort ért meg - akkoriban negyven fölött már bárki bölcs öregnek, aggastyánnak számított és úgy is nézett ki - az elhülyült. Elnézést a drasztikus fogalmazásért, de igenis erről volt szó. Az aggkori elmegyengeség gyakorta sokkal korábban jelentkezett, mint manapság - már csak azért is, mert az emberek korábban haltak. Aki viszont nem halt meg negyven éves koráig - és erre éppen a védett személyeknek volt valamivel több esélyük, mint másoknak - hanem tovább élt, ötven lett és hatvan, esetleg (nagy, ritkán) ennél is több - akkor őt már az elbutulás fenyegette. Másoknál ez nem jelentett veszélyt, de ha egy egész népet vezető felelős vezető kezdett ostobaságokat fecsegni és még ostobább parancsokat adni - akkor a népnek, törzsnek már csak önvédelemből is le kellett őt váltania.

Mint látjuk, a „leváltásnak” olykor meglehetősen durva módszerei voltak. De tegyük hozzá: aki a kazároknál „kagán”, azaz király, a magyaroknál a hét törzs főnöke, azaz fejedelme lett - az tisztában volt ezzel a lehetőséggel is. Mint ma mondanánk, ez is „benne volt a pakliban”. Már csak azért is, mert szakrális uralkodó lévén, egyben népének főpapja, vallási-„egyházi” feje is volt. Mindig ő mutatta be az isteneknek az áldozatot - mígnem eljött a nap, amikor ő maga lett az áldozat... Persze ha valaki olyan sokáig élhetett, az már önmagában is egy jutalom volt. Talán meg is szokták a kazár és magyar uralkodók, hogy hatalmuk nem végtelen, valahol az időben - eleinte nagyon messze, később nyugtalanítóan közel már - ott lebegett egy feltétlen határvonal. Tudhatták: eljön majd a nap, amikor vége a szép karriernek, sőt mi több, azzal együtt az életnek is.

De lehet, ennek ellenére valamilyen értelemben „megérte” fejedelemnek lenni?

Mindenesetre tény, hogy az ősmagyarok mágikus gondolkodása - hasonlóan más velük együtt Ázsiából származó népekhez - továbbvitte ezt a szakrális fonalat. Úgy okoskodtak, hogy ha egy vezér a főpap, akkor minden pillanatban a helyzet magaslatán kell állnia, hiszen úgymond szent ember is azon kívül, hogy ő a vezér. Mint ilyennek ideálisnak kell lennie sok tekintetben. Mentálisan is! Azért választották X-et vagy Y-t királynak - fejedelemnek, vezérnek, nevezzük ahogyan akarjuk - mert ő meg tudta oltalmazni a népét minden veszedelemtől. Az esze, a bölcsessége, a személyes bátorsága és mindenekfelett a túlvilággal, az istenekkel, a szellemekkel fenntartott jó kapcsolatai révén.

Ám ha kezdték látni, hogy az uralkodó esze meg-megbicsaklik, ha „varázsereje” már nem elégséges, és hibákat követ el - akkor valahol véget kellett vetni ennek a folyamatnak. Időbeli határt húztak hát a bölcs ősök még valahol az Urálon túl - és ha szükség volt rá, vagy eljött az alkalom és az idő, akkor az utódok sok nemzedékkel később is teljesítették az utasításokat.

Azt kell mondanunk: kivételes „pechje” lehetett annak az (ős)magyar főnöknek, aki tiszta ésszel érte meg uralkodásának negyvenedik évfordulóját. Ő látta - látnia és értenie kellett - milyen fontos a ragaszkodás az ősi hagyományokhoz (hiszen addig is éppen ez a hagyománytisztelet tartotta őt a trónján)... Biztosan szerette volna - persze, hogy szerette volna! - ha megtörik a hagyományt és éppen nála szakad meg a dolog, és életben maradhat. Ugyanakkor tudnia kellett, hogy milyen fontos dolog a hagyomány. Ez tartotta egybe a népet. Az a tudat, hogy már milyen régen együtt vannak ők, a magyarok („mogyerek”) minden viszontagságos sorsfordulat, csapás ellenére - ha ezt végiggondolta, már nem ellenezhette tiszta szívvel a saját legyilkolását sem.

Más kérdés, hogyan érezhették magukat azok a főemberek, akik egy áldozati oltárra vonszolták addigi királyukat, aki negyven évig állt az élükön, hogy most leöljék, mint egy magatehetetlen állatot és testét a tűzbe vessék? Ismétlem, az ősi magyar gondolkodásban ez természetes dolog volt és legfeljebb az események áldozata, az eddigi uralkodó berzenkedhetett ellene - tegyük hozzá, a maga szempontjából joggal. De a törvény könyörtelen és kérlelhetetlen volt, aminek a mélyén az egyszerű önvédelem rejlett, mint föntebb már írtuk. Ha a fővezér nem képes megvédelmezni a népét, az nem kevesebbet jelent, minthogy varázsereje megtört, az istenek elfordultak tőle, tehát ha a nép ennek ellenére a jövőben mégis őt követi, akkor egyre rosszabb sora lesz, mind több és nagyobb sorscsapásokkal találkozik, mígnem aztán végleg elveszíti az élet nagy csatáját, félig kipusztul, a másik fele meg kénytelen lesz beleolvadni egy erősebb törzsbe, az aktuális ellem félbe, a hódító népbe.

Ez egyben azt is jelenti, hogy minden fejedelme sikerre volt ítélve, legalábbis elvileg. Aki sokszor veszített, attól elvehették a hatalmat még jóval a negyvenedik évfordulója előtt - utána meg már mindenképpen. Mert lehet, hogy a negyvenedik évfordulón, mint egy hatvanéves férfi, még tiszta volt az esze - de a törzs nem akart kockáztatni, hogy majd a hatvanegyedikben vagy hatvanharmadikban történjen vele valamilyen mentális baj, probléma, és akkor esetleg egy sokkal tragikusabb helyzetben maradnak vezér nélkül.

Ha a fejedelem vesztett, vagy ostoba utasításokat adott, esetleg a kezdődő elmegyengeség jeleit mutatta - akkor a többiek, az alvezérek lépni kényszerültek. A mágikus gondolkodás logikájából következően a fejedelem életét engesztelésül ajánlották föl. Meg voltak győződve arról, hogy az égiek haragja csökken, netán teljesen el is oszlik, ha megölik azt az uralkodót, aki már nem méltó a bizalmukra, aki már nem képviseli az égieket a földön oly erővel; ahogyan azt tennie kéne. Ily módon tehát az alvezérek, a vének tanácsa vagy nevezzük bárhogyan a döntéshozókat hitték, hogy az égiek akaratát teljesítik az arra méltatlannak bizonyult saját főemberükkel szemben. És nem kételkedtek döntésük helyességében.

Mai kutatók úgy is felfogják mindezt, hogy a nép a „király” - értsd: egy bűnbak - feláldozásával szeretett volna megmenekülni saját vége, tragikus sorsa elől. Ezt pár bekezdéssel előbb kifejtettük. A pszichologizáló változatban azt olvashatjuk, hogy a törzsek tagjai fejedelmük halála árán próbáltak megmenekülni a totális vég, a „kozmikus büntetés”: a halál elől. Szerintem ez meglehetősen mesterkélt magyarázat, amelyben talán kiagyalói sem hisznek, bár persze egy olyan ágazatban, mint a pszichológia, minden lehetséges, még ez is.

Szóval - Álmos.

Ahhoz, hogy róla mint „első fejedelemről” szóljunk, meg kell emlékeznünk a fejedelmi hatalom kialakulásáról. A bizánci feljegyzések - ahol a magyarokat, emlékezzünk csak, az „onogur” név elferdítésével elsőként nevezik „ungar”-oknak, ami aztán rajtunk is ragad a következő (máig tartó) ezerkétszáz évre - arra utalnak, hogy a magyaroknak akkoriban nem volt "központi hatalmuk”, egységes vezetésük. Amikor a 830-as években a magyarok feltűntek az Al-Duna környékén, arrafelé portyázgatva, vadászva, kémlelve - hát csak szűkebb értelemben vett központi irányításuk volt. Maga Álmos különben valamikor 810 és 820 között születhetett, Anonymus szerint 819-ben, ami valószínű is, bár pontos dátumot nem ismerünk - még tehát gyermek vagy ifjú volt az 1830-as években. Ő semmiképpen sem lehetett már fővezér vagy fejedelem vagy nevezzük bárhogyan.

A magyarok még akkor is hét törzsből álltak, a nyolcadik, a „nem hivatalos” volt a kabarok törzse. A hét törzs gyakran önállóan cselekedett. Tehát ne úgy képzeljük el a fél világon át vándorló, itt-ott pár száz vagy pár tíz évig ideiglenesen letelepedett magyarokat, hogy minden törzs pár ezer vagy tízezer embere mindig egységesen cselekedett. Ha idegen, fenyegető hatalommal kerültek szembe, akkor persze közösen viseltek háborút és a rabságot is közösen voltak kénytelenek vállalni miként a kazároknál is a Volga mentén. Ám minden más ügyben a törzsek önállóak voltak. Nem beszélték meg, melyik törzs mikor indul a tavaszi legelőkre, legfeljebb azt, hogy ki hová menjen, ha kitavaszodik, nehogy ugyanazt a területet akarják majd elfoglalni többen is és ebből torzsalkodás legyen. A törzsek meglehetősen magukba zárkózva élték mindennapjaikat - sok száz éven keresztül! A hét törzsfőnök időről időre összejött, ahol hosszabb időt töltöttek, ott egy idő után kialakult a szokás, hogy milyen gyakran és hol találkozzanak. Találkoztak és tanácskoztak is. De arra féltékenyen ügyeltek, nehogy hetük közül bármikor is valaki a többiek főnökének képzelhesse magát. Hát egymástól nagyobbrészt független embercsoport valamilyen értelemben vett „testvéri” közössége volt ez.

Azzal is tisztában voltak, hogy egymásra vannak utalva. Nem tudunk olyan esetről, amikor még magyar („megyeri”, „mogyer”) törzs egymásra támadt volna. Őseink biztosan tisztában voltak azzal, hogy kevesen vannak, különösen némelyik nagy sztyeppei törzzsel, néppel szemben. A folyamatosan jelenlévő, fenyegető veszéllyel szemben csak együtt védekezhettek. Ha harcra került a sor valamelyik külső ellenséggel, akkor természetesen közösen küzdöttek. De ismétlem, idejük 99 százalékában nem harcoltak, hanem csak... éltek. Halásztak, vadásztak, földet műveltek, állatokat tenyésztettek, legeltettek, vándoroltak, beszélgettek, családi életet stb.

Figyelték maguk körül a világot, tisztában voltak a csillagok járásával, az éghajlattal, az évszakok váltakozásaival, rengeteget tudtak az állatok szokásairól, betegségeiről, a földek és a vizek természetéről. Egymással is sokat beszélgettek, megpróbálták elképzelni a világot maguk körül. Legtöbbjüknek nyilván fogalma sem volt arról, hogy vannak valahol óceánok - bár néha arab, perzsa, bizánci vagy más kereskedőktől hallhattak talán ezekről is. Ámde az a távoli világ olyan elképzelhetetlennek tűnt, hogy nem foglalkoztak vele. Hegyeket láttak, a nagy füves pusztaságokat ismerték, kisebb tengert, tavat is láthattak, ha a Kaszpi- vagy a Fekete-tenger felé kószáltak gyors és kitartó lovaikon.

A hét törzs tehát együvé tartozott. Ha menni kellett, ismét nyugatra, mert „nyomták” őket keletről, akkor együtt kerekedtek fel. Mióta egyszer - évszázadokkal korábban - meghasonlottak és két csoportra oszlottak, csak az egyik ment tovább nyugat felé - azóta ezek a nyugatra sodródók már minden körülmények között együtt maradtak.

Adva volt tehát hét törzs, és sokáig nem is merült fel a szüksége annak, hogy egyetlen ember irányítsa őket. A hét főnök, vagy ahogyan Anonymus amúgy korabeli nyelven hívta őket, a „hetumoger” (hét magyar) együtt oldotta meg a felmerülő problémákat. Persze viták voltak köztük is, sőt mint láttuk már egyszer, éppen a nyolcadik, a kabar fejedelem is keverte olykor a sz... szerepeket, mert egyszer egyikük már szeretett volna a másik hét fölé kerekedni, de elbukott.

Tehát ne idealizáljuk őseinket - éppen olyan ázsiai „vademberek” voltak ők, mint akkortájt szinte mindenki Európában. Tehát a Folyóközben élő magyar törzsek sokáig nem érezték szükségét a központi vezetésnek, de aztán ennek is eljött az ideje. Az a gyakorlat, hogy a hét vezér csak együtt és egyhangúan határozhatott a magyarok egészét érintő kérdésekben, nehézkessé tette a döntéshozatalt. Megesett, hogy külországból valamelyik környékbeli hatalomtól, netán egy „nagyhatalomtól”, például Bizánctól érkezett küldöttség a magyarokhoz, fontos és gyors tárgyalásra lett volna szükség. Ekkor rohanhattak a futárok, hogy hét helyről, hét irányból előkerítsék a hét vezért, akik persze nem egy időben érkeztek. Mindig várni kellett rájuk, no és a széthúzás, a krónikus egyet nem értés már akkor sem volt idegen a magyaroktól. (Másoktól sem, de ezért mások feje fájjon.)

Ezenfelül az idegenek igencsak furcsállták ezt a fajta „államvezetést”. Hét embernek kell együtt lennie, akik nem is élnek egy helységben? Hanem ha szükség van rájuk, akkor úgy kell őket összeszedni egy több száz négyzetkilométeres területen? És mikor lesznek ők végre együtt, hogy dönthessenek?

Azonkívül volt itt egy motívum, ami egyszerre volt gyakorlati és pszichológiai. Amikor a magyarok levetették magukról a - való igaz, nem túl terhes - kazár igát, és elköltöztek Levédiából, ezzel a tettükkel a saját függetlenségüket erősítették meg. Ezzel együtt járt az együvé tartozás addig nem annyira érzett, ám az Etelközben kiteljesedő érzése is. Belátták, hogy ha önállók akarnak maradni a jövőben is, egységes és gyors - ma azt mondanánk: gyorsan reagáló és operatív - vezetésre van szükségük. Ezenfelül már századok óta azt látták a környező népeknél is, hogy általában egy fővezér, egy fő-törzsfőnök van, akinek a többiek engedelmeskednek, és akit maguk választanak maguknak. Már legalábbis ha a választást a fővezérekre, a törzsfőnökökre korlátozzuk.

Tehát nőtt az igény egy fejedelemre, egységes vezető személyre. Ma a tudomány azt mondja: növekedett a központi hatalom megszilárdulásának igénye!

Arról, hogy végül is hogyan választották meg az első fejedelmet, Álmost, nem sokat tudunk. Konstantinosz bizánci császár történetíró munkájában leegyszerűsítve szerepel a dolog. Ott ugyanis a Levédi nevű „vajda”, vagyis törzsfőnök egyszerűen lemondott posztjáról, és átadta azt Álmosnak. Túl azon, hogy ez így nem is lett volna logikus, hiszen ha így történik, akkor nem Álmos, hanem levédi lett volna az első fejedelem. Csak hát a Bíborbanszületett nem tudhatta, hogy akiről regél - Levédi vajda - az már egy évszázadokkal korábbi történet. Időben Levédi és Álmos semmiképpen sem „értek össze”, hiszen Levédi csontjai is elporladtak rég, amikor Álmos megszületett. Ennyit egyes történeti munkák szerzőinek pontosságáról és alaposságáról...

Volt a saját fejedelem megválasztásának még egy oldala: a kazároktól elszabadulva egy közös fejedelem a függetlenség külső jele és egyben záloga is volt. Egy fejedelem, aki parancsol mindenkinek, nagyobb tiszteletet ébreszt más népekben, mint a „hetumoger”, azaz a hét vezér, akik külön-külön és együtt is meglehetősen nevetségesek lehettek már akkoriban a közös tanácskozásaikkal és közös döntésiekkel. Bármennyire is benne rejlett az intézményben valamiféle demokratikus hajlam, akarat és lehetőség, ott és akkor ez bizony elmaradottságra vallott.

Mit tudunk Álmosról? Az anyja, Emese előre megálmodta a történteket, állítja az ismert monda. Persze ennél azért több adatra lenne szükségünk. Azt sem tudjuk, hogy mikor került Álmos „trónra”. Persze ezt a sajátos célú bútordarabot őseink nem ismerték, nem alkalmazták. Furcsa is lett volna egy nomád nép esetében, ha a lóháton vándorlók egy messzire csillogó trónszéket cipelnek magukkal, amerre csak megfordulnak.

Ha összevetjük a különféle idegen források idő-adatait, arra a belátásra kell jutnunk, hogy Álmos megválasztása fejedelemmé, vagyis a törzsfőnökök fölé helyezése valamikor 864 után és 881 előtt kellett történjen. Mert egy bizánci történetíró (szintén császár, de ez mellékes) a „türk”-ként emlegetett magyarokkal ellentétben az időközben keresztény hitre tért bolgárok elől nem figyelmezteti alattvalóit. És tudjuk, hogy azok a bolgárok 864-ben lettek kereszténnyé. 881-ben viszont a magyarok és a kabarok közösen harcoltak... Bécs környékén!

Nesze neked romantikus álomkép, ismét! Nem hihető már csak ezért sem, hogy a magyarok jöttek keletről és egyszercsak átkelve a Kárpátokon megpillantották az új hazát, a Kárpátmedencét! Mert hát jártak itt, nyilván nem is egyszer. A Kárpát-medencét ha nem is ismerték, de az kétségtelen volt számukra, hogy mi az a nagy hegyeken túl, amerre a nap lenyugszik. Ebből következően a Vereckei-hágó sem volt számukra idegen terep. Csak az a nyugtalanító kérdés merül fel, hogy ha ki-be jártak már a Kárpátmedencében, akkor miért nem keveredtek harcba az itt élő szláv népekkel? Mert azt tudjuk (tudjuk?), hogy amikor bejöttek, a Vereckei-szorost - és nyilván más hegyi hágókat, átjárókat is - védelmeztek ezek a szlávok, akiket azonban a túlerőben lévő magyarok levertek.

Vagy nem is álltak a hágókon szláv őrök és ez a jelenet csak a Feszty- körkép hatására rögzült a tudatunkban? Ott láthatók ugyanis a legyőzött őslakosok, meg a halottaik, meg kezdetleges fatörzs-erődítményeik romjai. Persze Feszty Árpádnak is vennie kellett valahonnan ezeket az értesüléseket.

Az egyszer már idézett perzsa történetíró, Dzsajháni még a kazár függés idejében írta őseinkről, hogy két királyuk van: a kende és a gyula. Vagyis a „főkirály” és az alkirály”, és kissé csodálkozott is, hogy az alkirálynak nagyobb a hatalma, többen hallgatnak rá és több a feladata is, mint a főkirálynak, aki csak afféle „díszpinty” lehetett. Ámde azt elfelejtette hozzátenni (vagy éppenséggel nem is értesült róla), hogy a kendét általában a kazár uralkodó, a nagy kagán nevezte ki, míg a gyulát a magyarok választották. Ezért aztán a kendére nem nagyon hallgattak, sokszor nem ok nélkül afféle árulónak tarthatták. Aki az idegen hatalmat szolgálta ki. Lehet persze, hogy ő volt a villámhárító - ha valami összetűzés támadt a magyarok és a kazárok között, akkor a kende kötelessége lehetett a kazár udvarban eljárni a magyar érdekek védelmében.

De az igazi hatalom a gyula volt, mondják ők. Gondolom főleg azután, hogy a magyarok elszakadtak a kazár uralomtól. Attól kezdve a kazár mintát követő királyi poszt számukra elvesztette jelentőségét, hitelét, de legfőképpen célját. Viszont érezték, éppen a gyulák működésének áldásos tapasztalatai nyomán, hogy jó, ha egy kézben van az irányítás.

Mindenképpen eljött az ideje, hogy a hét vezér végre egy közös fejedelmet válasszon. Ezt talán maga a nép is követelte, vagy legalább kifejezte, de mindenképpen szükség volt már erre a lépésre.

Anonymus, a máig ismeretlen kilétű korai magyar krónikás szerint a hét vezér összegyűlt és megtette a nagy lépést. Ez így játszódott le:

,A hét férfiú szabad akarattal és egyetértéssel vezérül és parancsolóul választotta magának, sőt fiai fiainak is a végső nemzedékig Álmost, Ügyek fiát és azokat, akik az ő nemzetségéből származnak. Akkor közakarattal Álmos vezérnek azt mondták: »A mai naptól kezdve téged vezérünkké és parancsolónkká választunk s ahová a szerencséd visz, oda követünk téged.«

Majd a fent említett férfiak mindegyike Álmos vezért - pogány szokás szerint - saját vérét egy edénybe csurgatta s esküjét ezzel szentesítette. És noha pogányok voltak, mégis azt a hitet, melyet akkor egymás közt esküjükre tettek, mindhalálig megtartották”.

A szöveg utolsó mondatából egyértelműen kiderül Anonymus keresztény volta. Aki furcsállta talán, hogy bár az ősök pogányok voltak, mégis betartották esküjüket! Nahát, ez tényleg olyan különös népség lehetett...! Mert persze Anonym is többre tartotta a keresztényeket, mint a pogányokat - gyanítom, sok kortársával egyező módon ez utóbbiakat nem is tartotta emberi lényeknek...

Olvassuk el még egyszer azt a részt, ahol a névtelen szerző azt írja: a hét vezér nem csak magának, valamilyen korlátozott időtartamra - mondjuk addig, míg él - választotta magának Álmost. Az ott nem fejedelemválasztás, hanem dinasztia-választás volt Úgy bizony, hiszen erre egyértelműen, sőt kétszer is utalnak a szövegben: „Választotta magának, sőt fiai fiainak is a végső, nemzedékig”, ami egyértelműen arra utal, hogy Álmos az ő fejedelmük lesz, majd Álmos fia és annak fiai uralkodnak tovább az ő - a hét vezér és a nép - fiain és azok fiain. Megválasztották Álmost „és azokat, akik az ő nemzetségéből származnak”. Bizony a „Végső nemzedékig” vagyis a majdani Álmos-ivadékok férfiágon történő kihalásáig értelmezték ezt a választást. Ha már végre egyszer valakit maguk fölé emeltek és annak átadták gyakorlatilag a törzsi hatalmukat, akkor a stabilitást és kontinuitás érdekében azt is akarták, hogy később, Álmos halála után - és egyik leszármazottja halála, után - se legyen vita és széthúzás a magyarok között.

Pedig biztosan voltak. És itt jött el ismét az alkalom, hogy „megkérdezzük” a kortárs külföldieket, milyennek látták és milyennek írták le az akkori magyarokat? Milyen volt a külsejük és milyenek voltak vagy lehettek belülről?

A Bölcsnek is nevezett Leó bizánci császár már tudta, hogy a magyarok - akárcsak a bolgárok - egy fő vezetése alatti állnak., Persze ne higgyük, hogy csupa dicséretet írt le, rólunk ez az úr, idézem is pár sorát:

"Ez a nép, mely egy fő alatt áll, fellebbvalóitól kemény és súlyos büntetéseket áll ki elkövetett vétkeiért, és nem szeretet, hanem, félelem tartja őket féken. A fáradalmakat és nehézségeket derekasan tűrik, dacolnak a hőséggel és faggyal, és a szükségesekben való egyéb nélkülözéssel...” Hogy Leó mit értett az utolsó szavakon, nem nehéz elképzelni. A rettenetes telek, olykor járványok, és éhezések, vagy ellenséges támadások alaposan próbára tehették az emberek idegrendszerét és fizikai, lelki tűrőképességét.

Leó különben azt is írja, hogy a „türkök”, azaz magyarok közéleti szervezete és katonai hadrendje semmiben sem különbözik a bolgárokétól. „Férfiakban gazdag és szabad ez a nép, és egyéb pompát és bőséget mellőzvén, csak arra van gondja, hogy vitézül viselkedjék a maga ellenségeivel szemben."

A kissé nehézkes nyelvezetet némileg magyarázva és könnyítve: Leó arra céloz, hogy a katonai erények és a szabadságvágy mindennél erősebben élt a magyarokban, értelemszerűen persze inkább a férfiakban.

De mielőtt megnyugodnánk, hogy őseink ilyen derék és jellemes emberek voltak egytől egyig, azért nézzük meg azt is, amit Leó császár a „türkök” kevésbé pozitív tulajdonságairól gyűjtött csokorba:

„Fürkészők és szándékukat rejtegetők. Barátságtalanok és megbízhatatlanok. Telhetetlen kincsszomj rabjai. Semmibe veszik az esküt, sem szerződéseket nem tartanak meg...” Nesze neked, vérszerződés - már ha igazak a császár jelzői! De talán nem volt ilyen rossz a helyzet, a fenti jelzőket legalább száz másik nép fiairól és lányairól elmondhatták, leírhatták' volna. Ámde, lám csak, rólunk írták le, nem másokról, és ez azért elgondolkoztató. Bölcs Leó lesújtó véleményének ezzel még nincs vége:

"Jobbára a távolharcban, a lesben állásban, az ellenség bekerítésében, a színlelt meghátrálásban s visszafordulásban és a szétszóródó harci alakulatokban lelik kedvüket.” Ezt akkoriban a nyugatias gondolkodású, már-már a lovagkorra készülődő, annak becsületkódexét szorongató nemes urak véleménye, akik a tiszta harci helyzeteket szerették és az ármánykodást, a becsapást, a megtévesztést nem keresztény harci erénynek, hanem pogány csalafintaságnak tartották. Aminthogy ez kiderül a folytatásból is:

„Hogyha pedig megfutamították ellenfeleiket, minden egyebet félretesznek és kíméletlenül utánuk vetik magukat, másra nem gondolván, mint az üldözésre. Mert nem elégednek meg, miként a rómaiak és a többi nép, ideig-óráig tartó üldözéssel és zsákmányszerzéssel, hanem mindaddig szorítják, míg csak teljesen fel nem morzsolják az ellenséget”.

Ha ez utóbbi Leó szerint negatív tulajdonság és becstelen harci taktika, lelke rajta. Az érthetőség kedvéért mondjuk még el: ha egy bizánci akkortájt „római népet” emlegetett, akkor.... saját magukra, a bizánciakra gondolt. Hisz valaha még az igazi Római Birodalom részei voltak ők is, csak később az kettészakadt.

Érthető, hogy a harctéren az efféle harcmodorhoz nem szokott seregeknek a magyarok aztán alaposan befűthettek - mint azt a következő évszázadban, a kalandozások során már Nyugat-Európában is megmutatták...

Leó forrásai alaposan megfigyelhették a magyarok mindennapi életét is. Erről a Leó által "jellegzetes íjfeszítő népnek” emlegetett emberekről tehát azt is leírta, hogy:

"Fegyverzetük kard, bőrpáncél, íj és kopja. A harcokban legtöbbjük kétféle fegyvert visel, vállukon kopját hordanak, kezükben íjat tartanak. Lovasok; és a lóról nem szállnak le, mert gyalogosan nem képesek helytállni, hisz lóháton nőttek fel.”

Azért az is jelent valamit, hogy Leó mint uralkodó, katona és történetíró - nyilván széles látókörű, férfiú - a magyarokat nem a többi, „szkítákhoz hasonlatos”, nomád életet élő, közös uralkodó nélküli lovas népekkel hasonlítja össze. Merthogy ezek közül a magyarok az ő szemében - minden általa felsorolt negatív tulajdonságuk ellenére! - kiválnak nagyobb erejükkel (mármint törzsi, harci, létszámbeli erejükkel) és fejlettebb haditechnikájukkal. Ez utóbbi alatt nem a többiekétől eltérő, azoknál fejlettebb eszközöket kell érteni, hisz ilyenekkel a magyarok nem rendelkeztek. Inkább taktikai érzékükről; stratégiai készségükről, amit a fentebbi idézet szerint Leó oly rossz szájízzel emleget, de amely kétségtelenül hatékony harcmodor lehetett akkoriban.

Leó ezeket a „türköket” már inkább az erősebb keresztény népekkel veti össze, amelyeknek a kultúrájuk is magasabb volt, mint a nomádoké. Leó szerint ez is kapcsolódik ahhoz a tényhez, hogy a magyarok akkor már egy fő, azaz egy vezér, fejedelem vezénylete alatt éltek. (Talán érthető, ha egy császár a maga birodalma élén, egy kissé hazabeszél - a monarchikus államformát, az egy mindenható uralkodó hatalmát tartja a legjobb államformának...)

Leó különben a jelek szerint sokáig nem tudott napirendre térni a magyarok harctéri „álnoksága” fölött. Szinte már önkínzó módon írásaiban többször is felemlegeti, milyen fortélyosan harcolnak ezek a pogány türkök:

„Nem a sereg nagyobb részét, hanem csak egy részét állítják lesbe. Az összecsapás megtörténtével azok, akiket előre állítottak, szándékosan futásnak erednek és ha az ellenség hadrend nélkül végzi az üldözést, miután azok túlhaladtak a leshelyen, a lesben állók előjönnek és az ellenség mögött /annak/ hátába kerülnek. Azután az előre meghatározott jelre a megfutamodók is visszafordulnak és közreveszik őket...”

Bár Leó meglehetős rossz érzésekkel írja mindezt a magyarokról, az ellen nem volt semmi kifogásai, hogy - mint maga írta le - amikor a bolgárok fellázadtak Bizánc ellen, szövetségesül megnyerték a magyarokat és azokkal végeztették el a piszkos munkát. Akkor bezzeg jól jött nekik, hogy van ez a hadrendet nem ismerő és nem tisztelő sereg, amelyet zsoldosként alkalmazva leverethetik vele az ellenségeiket. Így is történt különben, vagyis őseink bizánci szolgálatban a régebben testvérnek tartott bolgárok ellen emeltek fegyvert.

És azt ma vajon hányan tudják, hogy e hadjárat keretében, amelyet úgy képzeljünk el, hogy a mai Bulgária területén élő bolgárok rátámadtak Thrákiára, vagyis Bizánc birtokára, és ekkor a bizánciak hajóhadat küldtek a magyar katonákért! Áthozták ezt a „türk népséget”, ezeket a barbárokat, pogányokat az Isztrosz folyón, ami nem más, mint a Duna, és azok hátba támadták és legyőzték az állítólagos esküszegő, békét megbontó bolgárokat. Így Bizáncnak nem kellett elvonnia haderejét délről, az arab területekről, ahol azok a szaracénokkal álltak háborúban, Sőt, ennek az ügyes húzásnak volt egy másik oka is! Leó (886-912) megjegyzi, kicsit gonoszkodva, de alapjában véve elégedetten:

"...Ezek három csatában tönkreverték a bolgároknak a keresztények ellen gonoszul fegyvert fogó seregét s mintegy hóhér gyanánt küldettek ellenük, nehogy a keresztény rómaiak keresztény bolgárok vérével készakarva beszennyezzék magukat.”

És még Leó fitymálja le a magyarok fortélyos természetét! Mintha lám, a bizánci diplomaták és államvezetés nem talált volna ki ugyanilyen ravaszkodó terveket.

A magyarokról szólva az előkelő történetíró azt is feljegyezte, hogy: „Sok gondot fordítanak rá, hogy gyakorolják magukat a lóhátról való nyilazásban is. Követi őket nagy csapat ló, mén és kanca is. Részint táplálékul és tejivás végett, részint pedig sokaság látszatának keltése végett”.

Meg kell mondani, tényleg ügyesek voltak őseink. Ki másnak jutott volna eszébe, hogy ha megy egy csapat harcos, legalább annyi lovat visz még magával? A porfelhő ilyenkor tényleg nagyobb volt, és ha távolról vette észre valaki a közeledőket, kétannyinak hitte a közeledő ellenséget, így hát harcra készülődés helyett inkább azonnal futásnak eredt. Eredeti, olcsó, de hatékony megoldás, csak dicsérni lehet a "mogyerek” ravaszságát...

Ami a látszat-manővereket illeti, csata előtt is műveltek ilyesmiket, hadd idézzük ismét a magas rangú szerzőt: „A harcban nem mint a rómaiak, három hadosztályban /oszlopban/ állnak csatarendbe, hanem különböző ezredekben, tömören összekötve egymással az ezredeket, melyeket csak kis közök választanak el, hogy egyetlen csatasornak látszódjanak”. Kimondhatjuk, hogy őseink az optikai csalások mesterei voltak az alkalmazott hadtudomány terén. Tényleg „sokat adtak a látszatra”, de úgy, hogy azzal mindenféle módon megtévesszék az ellenséget.

A derékhadon kívül van még tartalékerejük, melyet kiküldenek tőrbe csalni azokat, akik elővigyázatlanul állnak fel velük szemben...” No, megint egy cselvetés. Mint kiderül a továbbiakból - merthogy Leó felséges úr több oldalt szentel a magyarok harcmodorának - a hátvéd sokszor csak néhány katona, akik egy kötélre felfűznek egy csomó lovat és azokon robognak fel-alá a csatatér szélén - ezzel ismét azt a benyomást keltik, hogy ott komoly létszámú alakulatok mozognak... de a ravaszkodásoknak ezzel nincs vége:

„Ha pedig valamely üldözött ellenségük megerősített helyre menekül, azon vannak, hogy pontosan kipuhatolják, hogy mind a lovak, mind az emberek miben szenvednek hiányt. Mindent elkövetnek; hogy az ezekben való megszorítás útján ellenfeleiket kézre kerítsék vagy ezeket tetszésük szerinti egyezségre rábírják, oly módon, hogy eleinte enyhébb feltételeket szabnak, majd ha ezekbe az ellenség belement, más, nagyobb dolgokkal hozakodnak elő.”

Ejnye, ejnye, ez bizony nem szép dolog! De hát akkoriban olyan időket éltek, és hát a magyarok ilyenek voltak. De voltak velük más bajok is:

„Erősén kedvüket szegi, ha egyesek közülük átszöknek a rómaiakhoz. Jól tudják ugyanis, hogy népük állhatatlan természetű, és hogy haszonlesők és sok törzsből tevődnek össze s hogy éppen ezért nincsenek tekintettel rokonokra és az egymás közti egyetértésre. Mert ha csak egynéhányan is megkezdik a szökést, és részünkről szíves fogadtatásban részesülnek, egész tömeg követi azokat - ezért is neheztelnék annyira azokra, akik elpártolnak tőlük.”

Hát ez bizony megint csúnya tulajdonság. A jelek szerint már akkor is akadtak nem is kevesen, akik átálltak az ellenséghez, vagy ha alkalom nyílott rá, egyszerűen átmentek a másik táborba, hogy megnézzék, milyen ott az élét, lehet-e ezen keresni valamit, mert nyilván nem azért mentek oda, hogy, rabszolgák legyenek vagy hogy megöljék őket. A szökevényeket, renegátokat pedig a ravasz bizánciak nyilván nagy örömmel fogadták. Tőlük információkat szerezhettek és velük, rajtuk keresztül üzenhettek a többi magyarnak, hogy lám, milyen jó dolguk van az átállóknak. Ezzel alaposan bomlaszthatták a magyarok sorait....

De azt ígértük, hogy Álmosról lesz szó. Hát legyen.

Álmos még nagyon ifjú, sőt talán gyermek lehetett azokban az években, amikor a magyarok kiszakadtak Kazáriából és a függőség bilincsei sorban lepattantak őseinkről. Mint gyermek, nyilván nem láthatta át teljes mélységében, mi zajlik akkor. De azt biztosan megtudta később, és mint gyermek is láthatta, hogyan vándorolnak el a magyar törzsek nyugat felé és egészen új, azelőtt általuk nem lakott legelőterületeket foglalnak el jóval nyugatabbra. Az ő számára talán ekkor vált olyan logikussá, majdhogynem természetessé, hogy nyugat felé kell menni!

Ha baj volt - nyugaton leltek nyugalmat. Ha más törzsek tűntek fel, azok biztosan keletről jöttek. Nyugat az ő szemükben (is) a békesség földje volt. Persze tudták, hogy ott is élnek emberek, tehát van ott olyan erő, amely nem nagyon szeretné őket arrafelé látni.

Bár Álmosnak nem voIt, nem is lehetett köze a kazárokkal szembeni függetlenségi „mozgalomhoz”, azért jelentős ember lehetett fiatalabb korában is. Ez persze csak feltételezés, de közvetett bizonyíték azért van rá: éppen az a poszt, amit később elért. Ha egy senki, egy a többség számára alig ismert törzsfőnök lett volna csupán, aligha lett volna esélye bekerülni a fejedelmi székbe. Valamit tehát már korábban is „le kellett tennie az asztalra”, persze képletesen.

Anonymus azt írta: egy új, mindenki fölött álló fejedelemre akkor és azért lett szükség, mert a magyarok ismét útra keltek. Az úton pedig egységes vezényletre, vagyis, egy vezérre volt szükség, akinek mindenki engedelmeskedik. Ebben vannak teljesen érthető és elfogadható érvek is. Hiszen a szárazföldön élő embereknek nem okvetlenül van, szükségük egy főnökre, az életük anélkül is megy. Ám ha tengeri hajóra szállnak, az ősidőktől kezdve mindmáig a hajó legénysége, sőt utasai is kénytelenek magukat egyetlen ember akarata alá rendelni - éppen a permanens veszély miatt. Vészhelyzetben ugyanis csak egy - ráadásul az ottani környezettel ismerős, a viszonyokban tapasztalt — ember parancsait kell teljesíteni. Végzetes lenne, ha egymásnak ellentmondó utasítások érkeznének „felülről”. Nos, alighanem őseink is így érezték. Máskor a hét-nyolc törzs szerteszét élt a nagy füves pusztaságon, és békeidőben nem érezték szükségét egységes vezetésnek, parancsolásnak. Ám amikor ismét nyugat felé kellett indulni - mert keletről nőtt a nyomás - akkor az összes törzs együtt vándorolt. Nem engedhették meg maguknak azt a teljesen fölösleges, sőt veszélyes luxust, hogy hét-nyolc törzsfőnök - mindegyik a maga ötletei és kedve szerint - mozgassa ezt az; embertömeget. Arra sem maradt lehetőség, hogy a törzsek külön-külön vándoroljanak egy jobbára ismeretlen vagy ellenséges területen. Össze kellett tartani és ennek az összetartásnak a jele, egyben bizonyítéka volt, a közös főnök, akinek mindenki engedelmeskedik.

Hihető hát a névtelen krónikás állítása, amit feltehetően nem az ujjából szopott, hanem maga is úgy hallotta az öregektől. Akik meg az őseik vándorlásának történetét szájról szájra hagyományozott emlékekben őrizték meg a későbbi korok magyarjai számára.

Álmos sok jel szerint valaha korábban „gyula” volt, és ezzel indult el pályája felfelé. Ez még és már akkoriban lehetett, amikor a „kende” mint olyan már rég nem volt igazi főhatalom, csak a kazárok által a meghódolt magyarok élére kinevezett helytartó, akit az időben már senki sem vett komolyan. Ezért a gyula értéke növekedett, sőt végső soron az lett az igazi főnök, neki engedelmeskedtek az emberek, de azért ezt sem vitték túlzásba, hiszen magyarok voltak! Vagyis büszke pusztai lovas népség, harcias és senkitől sem félő emberek százezres gyülekezete. Ők sohasem szívesen hajtottak fejet az idegenek vagy akár a maguk fajtájabeli előtt sem. Csak a nagy erőszaknak engedtek, már jóval korábban is, amikor a kazárok kendéje előtt bókoltak. De alig várták az első alkalmat, hogy megszabaduljanak tőle, tőlük.

Azért nem árt tudnunk azt sem, hogy a kazárok névleges hatalma valamilyen érthetetlen okból még akkor is megmaradt, amikor a magyarok már fizikailag is elszakadtak attól a néptől és a mai Magyarországra vándoroltak be!

Lehet, hagyománytisztelet volt ez? Vagy a kendének mégis volt valamelyes hatalma, amit senki nem akart bolygatni? Lehet, hogy a kendét már csak a szent békesség kedvéért tűrték meg, hagyták, hogy kíséretével velük tartson, de neki már nem engedelmeskedtek?

Feljegyezték, hogy akkortájt egy Kurszán nevű kazár volt a kende. Más források inkább arra utalnak, hogy nem is kende volt, csak a magyarokkal tartó nyolcadik törzs, a kabarok főnöke. Állítólag részt vett a honfoglalásban és a későbbi portyázásokban, mígnem rajtavesztett: bajor évkönyvek tanúsága szerint 904-ben külföldön - nyilván valahol német területen tőrbe csalták és megölték.

A történészek, akik sokat foglalkoztak a magyar őstörténettel, nem mindig jutnak ugyanarra a meggyőződére. Véleményük sokszor egészen fontos kérdésekben különbözik, ami nagyon is jól van így, hiszen, végre egy terület, ahol a tudományos érvek ütközhetnek.

Ugyanakkor viszont számunkra sok dolgot ködössé és bizonytalanná tesz ez az egyet nem értés. Ami az egyértelmű bizonyítékok, adatok hiányából ered, értelemszerűen. Már azzal is vitáink vannak, hogy Álmos megválasztása vajon mikor történt. Nincsenek pontős adatok - erről sem. Csak sejthető, hogy körülbelül negyven éves lehetett a férfi, amikor ez történt. A kazároktól való függés már csak névleges lehetett, volt még valamilyen „kende”, amikor Álmos mint gyula már elindult felfelé. A kende főhatalmas - akár névleges, akár csak a korábbihoz képest jóval csököttebb volt.

Akkor szűnt meg végleg, amikor a magyarok fejedelmet választottak maguknak, Ehhez ugyanis már nem kérték ki a kazárok véleményét, sőt a kende is hiába ágált ellene - már ha egyáltalán merészelt ágálni.

A fejedelemválasztás egyben forradalmi tett is volt. Végleg lerázták ezzel a kazárok uralmát, búcsút vettek tőIük Lehet hogy az akkor aktuális kende velük tartott, talán egy ideig még úgy tett, mintha valóban lenne hatalma, szolgák pompás serege kísérte, voltak rabszolgái, fényes fegyverei, lovai, kocsijai vagy pénze - de a magyarok már nem vették őt komolyan.

Még azon is töprenghetünk, hogy mennyiben igaz egyes történészek feltételezése vagy állítása, miszerint nyugat felé vándorolva a magyarok elfoglalták Kijev várát-városát és azt uralták is egy ideig. Őket váltották aztán fel a viking eredetű Rurik- dinasztia tagjai. Anonymus mindenesetre krónikája részévé tette Kijev ostromának és elfoglalásának leírását, ami lehet éppenséggel igaz is.

Akkoriban ezeken a területeken már mindenfelé szlávok éltek. Őket is Ázsia felől „nyomták be” ebbe a térségbe. A magyarok sokak szerint harcosabbak, ezért erősebbek voltak a szlávoknál, a környezetükben élőkre adókat vetettek ki, amiket azok rendre meg is fizettek - ez az állapot tehát tartós lehetett.

Megint csak, vissza kell térnünk arra a kérdésre, hogy ismerték-e azt a területet, amely felé elindultak?

Erre nézve van egy érvünk: már csak azért sem lehet, hogy teljesen ismeretlen területen bolyongtak volna - mert hiszen előzőleg már harcoltak errefelé. És ha nem harcoltak éppen itt, akkor oda-vissza átvonultak számos területen, a mai Ukrajna olyan részein, amelyeket délről az Al-Duna, nyugatról a Kárpátok határolt.

Többször említettük, hogy a 830-as években látták őket az Al-Duna vidékén, amiről egy görög szerzetes elég hosszú beszámolója is tanúskodik. A 9. században Jeóriosz Monachosz, lefordítva: György barát (keresztény szerzetes) 836-838 között emlegeti őket, mivelhogy akkor Krum bolgár kán macedón foglyait csak úgy engedték át az általuk ideiglenesen elfoglalt területen, ha a vonuló katonák cserébe viszont nekik adják összes lovukat... Ez arra utal, hogy a magyarok jelentős erőt képviselhettek, pedig nyilvánvalóan csak egy „expedíciós hadtestről", kalandozó-portyázó csapatról volt szó.

Említettük azt is, hogy 894 után a magyarok mint bizánci zsoldosok harcoltak a „nádorok”, azaz bolgárok ellen. Ekkor is azon az al-dunai, sőt a mai Bulgária tájain kalandoztak és harcoltak őseink. Ez különben közvetlenül megelőzte a honfoglalást.

De a magyarok nemcsak a Kárpátoktól keletre, hanem attól nyugatra, is harcoltak!

Még javában Etelközben éltek, amikor az egymással folyamatosan harcban álló idegen fejedelmeknek, uralkodóknak, vagy éppen csak egy- egy tartományt uraló grófoknak, hercegeknek segédcsapatokra volt szükségük. Nagyon jó hírneve volt ebben a sajátságos „szakmában” a magyaroknak. Hogyne, hiszen pogányok voltak, ázsiaiak voltak, vadak és könyörtelenek voltak!... Egyszóval rendelkeztek mindazokkal, a tulajdonságokkal, amivel egy ellenséges tartományt, vidéket megfélemlítő, megfegyelmező csapatnak rendelkeznie kell. Ha A. tartomány - grófság, ország stb. ura csetepatékba keveredett B. tartomány urával és meg akarta azt leckéztetni, visszavenni elfoglalt földjeit, bosszút állni kifosztott, felégetett falvaiért, esetleg városáért - csak üzent a magyaroknak. A követek a számukra lehetséges anyagi keretek között kialkudták egy ennyi és ennyi fővel, körülbelül ennyi és ennyi hétig tartó kis hadjárat árát, előleget is fizettek és hazatértek. Mire eljött a tavasz, egyszercsak kelet felől, felbukkantak azok a mokány lovak, hátukon a hasonlóan mokány, azaz nem túl nagytermetű, de roppant veszélyes gazdáikkal és pillanatok alatt lángba borították a vidéket. Meg kell mondanunk, hogy ehhez igazán értettek őseink.

Aminthogy ahhoz is, hogy amit találtak ezeken a területeken, amihez csak hozzájutottak, azt eltegyék a maguk tarsolyába (nem hiába kedvelték fölöttébb a tarsolyokat, amelyek híres díszítő lemezeit a mai napig bámuljuk a múzeumokban...). Az eredeti alkuban természetesen az is benne volt, hogy kifoszthatják az ellenséget és minden esetben csak megállapodás tárgya volt, hogy abból jut-e valamennyi, és ha igen, mekkora részt kap az ellenséges gróf vagy király - vagyis a zsoldosok megbízója. Biztosak lehetünk benne, hogy egyik fél sem járt rosszul. A magyarok elvittek mindent, ami mozdítható volt, elsősorban persze elhajtották a lábasjószágot és a lovakat, no meg összeszedték az értékes tárgyakat, elsősorban az aranyat - már ha olyant találtak. Olykor bizonyára nehezteltek a megbízóra, mert túlságosan szegény vidékre szabadította rá őket, ahol nem sokat kereshettek.

De téljünk rá a konkrétabb dolgokra is. A Keleti Frank Birodalom, akárcsak pár száz évvel korábban a Római, magában foglalta a mai magyar Dunántúlt (Pannóniát) is. Az a rész akkor a keleti Ostmark tartományhoz tartozott (nagyobbrészt ebből lett a mai Ausztria). Ezt Karlmann uralta, míg apja, Német Lajos a birodalom többi részében uralkodott. Egy napon, 862 táján a fiú fellázadt az apja ellen. A fiú szándéka nyilvánvaló volt: vagy el akart szakadni a Frank Birodalomtól, vagy ha tehette volna, akár még azt is elfoglalja. Sajnálatos tény, hogy nem tudjuk - a krónikákból nem derül ki világosan - hogy akkor melyikük bérelte fel a magyarokat a másik ellen: az apa vagy a fia?

Így aztán magyarok bukkantak fel Ostmarkban, sőt attól távolabb is. Ami megint csak arra utal, hogy őseink már évtizedekkel a honfoglalás előtt is ki-bejártak a Kárpátokon keresztül és a későbbi „saját” területeiket is bekalandozták. Harcoltak, pusztítottak, raboltak, táboroztak. Még nem is sejtették, hogy nemsokára a magukénak fogják hinni ezt a területet (is).

Ettől kezdve aztán egyre gyakrabban bukkantak fel arrafelé - úgy látszik, az első „referencia-hadjáratuk" nagy sikert aratott. Mármint a megbízók körében, mert a sok kárt elszenvedett korabeli jobbágyok és polgárok aligha örültek nekik. Különösen azok nem; akiket ezek a vad hordák elfogtak, rabszolgává tettek és magukkal hurcoltak a Fekete-tenger vagy a Dnyeszter mellé, ahol aztán bizánci vagy ami rosszabb, nem keresztény, hanem arab vagy perzsa kereskedőknek eladtak. Ki tudhatja ma már, hány - a mai Ausztria vagy Bajorország területéről származó - nő, férfi, gyerek került el ily módon Ázsiába, esetleg Észak-Afrikába is, rabszolgaként?

Szóval az első hadjáratuk a frank birodalmon belül elnyerte az urak tetszését. Attól kezdve egymással versengve üzengettek a magyaroknak. Kis túlzással azt, is mondhatnánk, hogy nagyon kapósak lettek őseink, mint afféle nagyon is aktív mumusok. Ha valakinek szüksége volt rájuk, és meg is tudta fizetni igencsak speciális szolgáltatásukat, akkor megrendelésére egyszer csak felbukkantak ezek a marcona lovasok a furcsa íjaikkal és nyilaikkal, amelyekkel a vágtató ló hátáról hátrafelé is pontosan célba találtak - nesze neked, Európa! Az itt élők ezt már rég elfelejtették, feltéve, hogy valaha régen, még szintén mint ázsiai hordanépek, ismerték.

Voltak persze békésebb találkozásaik is. Például a szláv írás két nagyjával, a testvérpár Cirillel és Metóddal. A görög fivérek a 9. században nagy szolgálatot tettek azzal, hogy szláv területeken fel-alá vándorolva elterjesztették a kultúrát. Például a szláv írást, amelyről a mai napig „cirill betűnek” nevezzük a görög eredetű szláv betűket, írásmódot. Cirill fordította le a bibliát is ószláv nyelvre. Akkor az idősebbik fivér, Metód a mai Morvaországban tevékenykedett, a német püspökök bevádolták őt Róma előtt, sőt börtönbe is vetették és eretnekséggel vádolták, de megmenekült a haláltól. Cirill a Krím-félszigeten találkozott a magyarokkal (lám, ott is otthonosan mozogtak őseink!) 860 körül. Kellemes emléket hagytak benne, mert afféle „szent embernek” nézték, ami az egyszerűbb népeknél jó „útlevél” szokott lenni - nemhogy nem bántották, de vendégül látták és békésen útjára engedték. Metód meg két évvel később valahol a Duna mellett futott össze egy magyar csapattal. Jellemző különben, hogy a vezetőjüket Metód valóságos királynak hitte és később úgy is írta le - pedig tudjuk, hogy nem a fővezérrel, a fejedelemmel futhatott össze, mert ilyen akkortájt még nem is volt a magyaroknak. Ellenben nagyon valószínű, hogy a nyugati portyáról visszatérő csapattal találkozott, ahol őseink igencsak megszedték magukat és minden katona, de legfőképpen a vezérük szinte úszott a zsákmányolt aranyban. És a szerzett ékszerek egy részét magán is hordhatta, amikor találkoztak, ezért hihette Metód, hogy egy valóságos király elé hozta őt a sors. Idézzük hát Metódot: „a király tisztelettel, ünnepélyesen és örömmel fogadott”. De ez még mind semmi, mert miután tolmácsok útján elbeszélgettek egymással, „e szavakkal bocsátott el: „Tisztelendő atyám, okvetlenül imádkozzon értem is”.

Vagyis úgy Cirill, mint Metód keresztény emberként, szerzetesként utazott. Számunkra a két találkozásból őseink egy lényeges tulajdonsága derül ki: eszükbe sem jutott bántani a „szent embert”. Akkoriban az embereken nagyon is látszott, hogy mivel foglalkoznak. Az emberek arcára, ruhájára, mozgására volt írva az, hogy kicsodák valójában. Tudhatták, hogy egy szerzetestől nincs mit elvenni, őt nem lehet kifosztani. Ugyanakkor volt bennük annyi jóérzés - persze, talán egy kis lenézéssel is párosulva, mert hiszen a fegyverforgató lovas katonák nem sok irigyelnivalót találhattak egy gyalogosan vándorló és sokat éhező írástudó pap esetében - hogy ne bántsák őt. Mi több, egészen szívélyesen viszonyultak hozzá. És mivel a krónikákban fennmaradt, hogy egymástól függetlenül, más és más tájon, más évben nyilván más és más magyarokkal találkoztak a fivérek, hát talán általánosnak mondható a magyarok efféle viselkedése. Ok nélkül nem bántottak senkit.

De van itt még valami más is! Mit is mondott a „király” a szerzetesnek? „Imádkozz értem is”. Vagyis bár a magyarok pogányok, azaz nem- keresztények voltak, tisztában voltak az ima szerepével a keresztényeknél. Tudták azt is, hogy egyes emberekért is szoktak imádkozni. De ami a legfőbb érdem: eszükbe sem jutott volna a szerzetest azért bántani, mert az keresztény. Ahogyan a magyar középkorban a hódoltsági török megszállók sem törődtek a vallással, és náluk volt csak igazi és teljes vallásszabadság - nos, azok a „pogányok" is felülemelkedtek ezen a dolgon, csak éppen a keresztény országok egyházai és hatóságai nem voltak erre képesek (nagyon kevés kivételtől eltekintve).

Mi több, a magyar vezérnek természetes volt, hogy megkéri ,a keresztényt, imádkozzon. érte. Az ilyesmi nem árthat, gondolta. Fordítva alighanem megsértődött vagy megharagudott volna egy keresztény, ha egy pogány imádkozik érte az ő istenéhez...