A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Catherine Belknap–Natalie Telfer: Cat + Nat’s Mom Truth, 2019

Fordította: Goitein Veronika és Goitein Zsófia

Copyright © 2019 by Catherine Belknap and Natalie Telfer

This translation published by arrangement
with Harmony Books, an imprint of Random House,
a division of Penguin Random House LLC

© Instagram profile photograph by Marianne Rothbauer
 Instagram post photograph by Lee Hon Bong,
Cat and Nat illustrations by Brook Coppola

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Tűrk Rita

További grafikai munka: Németh Renáta

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-59-8

Hét (!) gyermekünknek…
és a világ minden anyukájának

1.

Üdv a szarban!

Üdv, anyák és kismamák! Üdv, kedves apuka, aki most véletlenül belelapozol ebbe a könyvbe. (Apuka, tedd le azonnal! Ez nem neked szól, hacsak nem azért olvasod, mert szeretnél rájönni, mi a gáz a pároddal, és megfejteni, hogy miként segíthetnél neki még többet. Ebben az esetben olvass csak tovább. Hős vagy!)

Lányok, ha már ismertek minket, ha láttátok a híres YouTube videóinkat, ha követtek minket az Instagramon vagy a Facebookon, vagy esetleg eljöttetek egy élő, SZÓRAKOZTATÓ adásunkra, akkor üdv a klubban! Nagyon örülünk nektek, és alig várjuk, hogy megoszthassuk veletek a történeteinket és kétes bölcsességeinket.

Amennyiben fogalmatok sincs, kik vagyunk… hol is kezdjük?

Mi vagyunk Cat és Nat. Első ránézésre kicsit nehéz megkülönböztetni minket: két anyuka, két szőke, két extrovertált nő (ez az eufemizmus azt jelenti, hogy öt percre sem tudjuk befogni a szánkat). A nevünk is rímel, csak hogy még zavarosabb legyen a dolog. Úgyhogy próbálkozzunk okosabban. Íme:

A CAT & NAT TÁBLÁZAT

Ki kicsoda?

N_prof | NAT | CAT | C_prof
Hosszú köröm | Rövid köröm
Magas sarkú cipellő | Papucsszandál
Hosszú, kibontott haj | Szinte mindig lófarok
Azt sem tudja, hol áll a feje | Még azt is tudja, hol áll Nat feje
Bor | Tequila
Simán legyőzi piálásban Catet (és a férfiakat is) | Egy korty alkoholtól kifekszik
Utál vezetni, országútra szinte sosem merészkedik ki | Állandóan vezet, mert a muszáj nagy úr
Kiválóan főz, és csodás éttermeket választ | Képes a McDonald’s-ban húspogácsa nélküli sajtburgert rendelni
A telefonja mindig kb. 2%-ra van feltöltve | A telefonja mindig rendesen fel van töltve, hogy az Instagramról semmi ne maradjon le
Rengeteget beszél | Még annál is többet beszél

Bár a középiskolában jóban voltunk, nem voltunk igazán közeli barátnők. Egy évtizeddel később a baráti körben nekünk születtek először gyerekeink, és mindketten úgy véltük, hatalmas rajtunk a teher. Rengetegszer éreztük azt, hogy kudarcot vallunk. Stresszeltünk és hibáztattuk magunkat, de aztán sikerült egymást támogatnunk és megerősítenünk.

Ma már a legjobb barátnők vagyunk, összesen hét (!) kisgyerekkel. Natnek négy van, Catnek három, de őszintén szólva általában kilencen bandázunk együtt, zajongunk és felfordulást csinálunk. Egymáshoz közel lakunk Torontóban, egyikünk férjének Mark a neve, másikunkénak pedig Marc. De komolyan. Ők is kedvelik egymást, és bizonyára állandóan arról beszélnek, milyen szerencsések és milyen remek házasságban élnek. :)

Nem vagyunk sem anyatigrisek, sem ősanyák, sem egyéb divatos, akaratos anyafajták. Nem vagyunk „szakértő szülők” sem (bármit is jelentsen ez a kifejezés). Nem jártunk semmiféle előkelő iskolába. Viszont tíz éve vagyunk anyák, és vannak dolgok, amiket igencsak jól tudunk. Íme:

● Tudjuk, milyen kimerítő, ha a kisbabád az éjszaka közepén visítani kezd, négy perccel azután, hogy megetetted és tisztába tetted.

● Tudjuk, milyen kétségbeejtő, amikor felteszed magadban a kérdést, hogy túl korai lenne-e délután fél ötkor elzavarni a gyerekeket aludni.

● Tudjuk, milyen vicces, amikor nem tudsz egyedül vécére menni, mert oda is követnek a gyerekek. Te tényleg csak fél percre szeretnél egyedül lenni, hogy pisilhess, de hirtelen az egész család körülállja a klotyót.

● Tudjuk, hogy a férjek néha szexre vágynak, a gyerekek tizenhetedik esti mesére, a többi idegbeteg anyuka meg arra, hogy megalázzanak, amiért te nem voltál fent hajnali kettőig, hogy gluténmentes, cukormentes, kézműves biosütit készíts az iskolai jótékonysági sütivásárra.

Más szóval, tudjuk, milyen az anyaság. Ezért írtunk egy olyan könyvet, amit könnyű felkapni, olvasgatni… és félretenni, amikor hirtelen megüti a füledet a szekrényből kiboruló gabonapehely zörgése. Ha van egy-két szabad perced, gyere, olvass. Nem szaladunk el, itt megvárunk.

Azt is tudjuk, hogy az anyaság megváltoztat, és nem mindig előnyösen. Sok más anyához hasonlóan mi is megpróbáltuk követni a látszólag tökéletes anyák példáját. Mindent túlaggódtunk, mindent kézben akartunk tartani, mindent túlgondoltunk. Valahogy még oda is eljutottunk, hogy semmi önbizalmunk nem volt ugyan, mégis sikerült elítélnünk más anyákat. Aztán rájöttünk, hogy ezt el kell engedni, és neked is szeretnénk segíteni, hogy te is meg tudd tenni.

Sokszor éreztük azt, hogy az erőtartalékaink kimerültek. Aztán megtaláltuk egymást, és ami ugyanolyan fontos, találtunk egy másfajta megközelítést. A barátságunkat az anyaság legmegterhelőbb és legröhejesebb pillanatai kovácsolták erőssé. Egy idő után egyre többet gondolkodtunk, hogy segítenünk kellene más anyáknak is elboldogulni az anyaság kihívásaival, stresszhelyzeteivel és elszigeteltségével. Ezért kezdtünk el rövid videókat csinálni. Talán ismered ezeket a kis négyperceseket, amikor ülünk a kocsiban és beszélünk… vagy nyavalygunk… igen, általában nyavalygunk az anyaság kihívásairól és frusztrációiról, vagy épp a legcsodálatosabb pillanatokról lelkendezünk, ahogy épp alakul. Néha táncikálunk az autóban. Néha kellékeink is vannak. Néha kicsit diliház az egész. És néha bizony megállnak a járókelők, és megbámulnak, vagy lefényképezik a két őrült nőszemélyt, akik egy parkolóban álló terepjáróban ökörködnek.

Minden itt kezdődött, és mostanra egy női közösség része lettünk: anyák vagyunk, akik büszkék magukra, arra, ahogyan a gyerekeiket nevelik, és arra, ahogy saját magukkal bánnak. Szeretnénk veled megosztani a tapasztalatainkat. Szeretnénk, ha csatlakoznál hozzánk. Keress meg minket a Facebookon vagy az Instagramon, és jelezz vissza, hogy mit gondolsz a könyvről. Könnyen kapcsolatba tudsz lépni velünk.

Szeretnénk megnevettetni, amikor magad alatt vagy, inspirálni, amikor le vagy terhelve, és megnyugtatni, amikor elbizonytalanodtál. Nem fogunk neked papolni, nem az a célunk, hogy lelkifurdalásod legyen a döntéseid miatt, vagy rosszul érezd magad a bőrödben. (Erre ott van az internet!) Mi csak támogatást szeretnénk nyújtani. Megerősítést szeretnénk adni. Szeretnénk, ha az anyaság egyben női testvériség is lenne.

Mint már említettük párszor, kettőnknek összesen hét gyereke van. És ami igazán vicces: ennek ellenére nincsenek kész válaszaink! Sőt… menet közben tanulunk. Sokszor tévedünk, sokszor bukdácsolunk. Ha tehát tévedhetetlen, szuperbölcs tanácsadókra vágysz, akkor kérlek, szép lassan csukd be ezt a könyvet, és felejtsd el, hogy a kezedben volt egyáltalán. Viszont ha kevesebbel is megelégszel, akkor megosztjuk veled a tapasztalatainkat, elmeséljük, mi hogyan történt velünk, és nevethetsz egy jót a hibáinkon, amikből van vagy ezer.

Szerencsések vagyunk, mert megírhatjuk végre a könyvet, amit annyira szerettünk volna olvasni, amikor először váltunk anyává. Egy őszinte, szókimondó könyvre vágytunk, ami azoknak az anyáknak szól, akiknek talán nincs Cat vagy Nat nevű barátnőjük, akit bármikor felhívhatnak, viszont mégsem akarják magukat egyedül érezni. Ez a könyv megpróbálja átsegíteni az anyákat a nehezén. Kimondja, hogy az anyaság tényleg nehéz küzdelem. Súlyos, megterhelő, zavarba ejtő küzdelem. De menni fog. Hidd el, biztosan menni fog.

Együtt sikerülni fog.

És még valami, mielőtt tényleg belekezdenénk. Ebben a könyvben néha szó lesz a férjekről, mert mindkettőnknek van férje (bár sokan feltételezték már, hogy egymással vagyunk párkapcsolatban, és ezzel semmi gond nincs, mert tudjuk, hogy igazán szép pár lennénk). Szóval amikor mi a férjeket említjük, gondolatban nyugodtan helyettesítsd be a saját társaddal, legyen az bárki: barátod, élettársad, feleséged, barátnőd, szerelmed, életnagyságú Ryan Reynolds-figura vagy egyéb. Csakis rád tartozik, hogy kit választottál.

Az egyedülálló anyák előtt pedig fejet hajtunk. Nat és én mindketten elvált szülők gyerekei vagyunk, és mindkettőnket rendkívül önálló és független anya nevelt fel. Mindketten megtanultuk tisztelni az egyedülálló, független nők hihetetlen erejét. Lenyűgöző, hogy a nők mire képesek minden segítség nélkül. Ha tehát te partner nélkül járod ezt az utat, nagyon felnézünk rád.

Nos, akkor kezdhetjük? Nem tudunk mindent az anyaságról, de őszintén fogunk beszélni a nevetséges, lenyűgöző, meghitt, frusztráló, sorsfordító, lélekemelő, fejfájdító műsorról, ami az anyasággal jár… igen, rengeteg a stressz, a kín, az öröm, a dac, a móka, a szívfájdalom és a koszos ruha. Ne, a koszos ruhahegyekről inkább ne is beszéljünk.

És ne feledd: minden rendben lesz. Neked is menni fog!

Cat & Nat

Toronto 2019

2.

Rossz hírem van, hölgyeim: a szülés csak a kezdet

Az első gyermekem születése utáni reggelen a vaginámban ötvenöltésnyi varrattal, a fejemben pedig egy kérdéssel ébredtem: Catherine, mi a fenébe keveredtél?

Alig egy nappal korábban egy barátnőm esküvői próbavacsoráján vendégeskedtünk. Morcos voltam, mert mindenki berúgott és remekül szórakozott, én viszont nem ihattam. Ráadásul rám jött a vajúdás, méghozzá keményen. Az idilli „ó, kisbabát várok” hirtelen rémisztő „úristen, ezt a kisbabát meg is kell szülni” gondolattá vált. Sosem fogom elfelejteni, mi történt ezután. Odahajoltam a férjemhez, megszorítottam a kezét, és a fülébe súgtam:

– Nem vagyok biztos benne, hogy tényleg készen állok erre.

Késő bánat, Cat.

Különben is, ideje volt már: két héttel korábbra voltam kiírva. Hónapok óta hol bálnának, hol pszichopata gyilkosnak éreztem magam. Néha mindkettőnek. Sokszor pszichopata gyilkos bálnának.

Tudom, hogy sokan azt gondolják, Kanadában mindig hideg van. De Torontóban olyan a nyár, mintha egy forró vizes törölközőbe csavarva kellene élni. Meleg. Párás. Zajos. Állandóan izzadsz. Szóval nem mondhatnám, hogy óriási élmény ilyen körülmények között egy kifejlett kis emberi lényt hordozni a hasadban. Amikor egy reggel felfedeztem, hogy már nem látom a szeméremtájékomat, tudtam, hogy innentől ismeretlen vizekre eveztem. A hasam és a combom közti terület átmenetileg láthatatlanná vált, hála a felszedett harminc kilócskának.

Marc és én akkoriban egy aprócska házban laktunk egy zsákutcában. Az a fajta idegesítő pár voltunk, akik úgy bánnak a kutyájukkal, mintha a gyerekük lenne. Halloween-jelmezeket adtunk rá, és karácsonykor megajándékoztuk. Szóval tényleg kibírhatatlanok voltunk. Biztos voltak környékbeliek, akik fintorogtak, ha megláttak, de engem nem érdekelt. Én az anyai ösztöneim bemelegítésénél tartottam.

A terhességem utolsó időszakában, amikor vagy egy tonnát nyomtam és nem fértem bele sem a ruháimba, sem az átlagos méretű autókba, talán lehetséges, hogy néha kicsit házsártos voltam. Emlékszem, amikor egy este a férjem feltette a kockázatos kérdést, hogy miért vagyok mindig fáradt. A kis konyhaasztalnál ültünk, és az első gondolatom az volt, hogy a karjába szúrom a villát. Pedig tényleg nem bántani akart. Csak kimondta, ami az eszébe jutott. (A férfiak hajlamosak ilyen baklövésekre.) De azt hiszed, hagytam, hogy olcsón megússza? Egy frászt! Alaposan megkapta a magáét:

– Jaj, bocs, ha egy kicsit kimerít, hogy egész nap egy emberi lényt növesztek a méhemben! Növesztem a szerveit, az ujjacskáit meg minden egyebet. Ma agysejteket is növesztettünk! És te mit csináltál ma?

A legtöbb házasságban az ordibálást döntetlen sértődés vagy bizonytalan békülés követi, de ebben az esetben kétségkívül én nyertem. Fölényesen. Nyugodtan próbáld ki, a megfelelő helyzetben vágd a párod fejéhez, hogy te egy emberi lényt növesztesz a méhedben. Tuti a győzelem.

A terhességem alatt, sőt már előtte is határozott kép volt a fejemben arról, hogy milyen tökéletes lesz az élet a babával. A férjemmel majd fekszünk az ágyban, köztünk a baba, és fogjuk egymás kezét. Elmegyünk sütőtököt szedni, imádnivalóak leszünk, és mindenki azt fogja gondolni, „nézzétek csak azt a párt, remek szülők, és milyen szép kis család, ahogy egyforma flanelingben pózolnak a szénabála előtt, almaborral és fánkkal a kezükben”.

Akkor most nézzük, milyen volt, amikor már tíz órája vajúdtam. Rettenetes szenvedés, miközben a férjem és az orvos a szülőágy végében hokimeccsekről csevegett. Legszívesebben kinyírtam volna őket. És ezt komolyan gondolom. Ha kicsit közelebb lettek volna, lehet, hogy leütöm mindkettőjüket egy ágytállal. Tudom, ez elég kegyetlenül hangzik, de hidd el, nehéz nyugodtnak és szalonképesnek maradni, amikor egy apró emberke próbál a vaginádon keresztül világra jönni. Ez egy parányit ingerültté tehet.

Az epidurális érzéstelenítő végül csodát tett. Sikerült néhány órát aktívan nyomnom és káromkodnom. Emlékszem, ahogy az augusztusi napfény beragyogott az ablakon a kislányunk születésekor. Őszinte leszek: összességében csodálatos élmény volt. Arra is emlékszem, mit gondoltam: „Sikerült! Megcsináltam! Zseniális vagyok!” Még tréfálni is tudtam, amikor az orvos hozzákezdett a varráshoz, és azt mondta, visszaalakít olyanra, amilyennek a természet teremtett. Mire én:

– Doktor úr, nem lehetne annál kicsit szűkebbre?

Odavoltam az örömtől. Sikerült! Végre vége a terhességnek!

Aztán kiderült, hogy a szülés csak a kezdet.

Viszlát, lelkes izgalom, helló, kimerültség. Viszlát, várakozás, helló, aggodalmak. Nem álltam készen arra, ami következett. Olivia születésének pillanatától kezdve haza akartam menni. Rekordot akartam dönteni a szülés utáni gyors kórházelhagyásból. De először át kellett esnem egy teszten.

Mégpedig a szellentésteszten.

Elmagyarázták, hogy ez mi fán terem, de nem igazán figyeltem, hiszen teljesen ki voltam merülve, és a drága kis új élet, akit megszültem, minden gondolatomat lefoglalta. A lényeg, hogy meg kell róla győződni, hogy az epidurális érzéstelenítés és a szülési sérülések után minden működőképes odalent. Magyarán: addig nem engednek haza, amíg nem sikerül szellentenem. Persze ezt nem úgy kell elképzelni, hogy az ágy mellé állítanak egy nővérkét, aki Geiger-számlálóval méri a légköri változásokat. Egyszerűen csak szólni kell, ha sikerült.

Ez amúgy csak azért fontos információ, mert én megszállottan haza akartam menni, úgyhogy eldöntöttem, hogy kihasználom a kiskaput. Egészen pontosan: hazudtam. Azt mondtam, hogy már szellentettem. Igen, a legtöbben már hazudtak életük során a bélgázaikról, de általában letagadni szokták. Talán az emberiség történelmében én voltam az első és egyetlen, aki azt hazudta, hogy durrantott egy jókorát, amikor nem is.

Elhitték. A szellentés meghozta az áhított szabadságot. A férjem elpakolta a kórházi csomagomat, én pedig felkeltem az ágyból, hogy átöltözzek, és már szinte éreztem a napsütést az arcomon. Aztán hopp, felborultam, mint egy kuglibábu. Ugyanis az epidurális érzéstelenítő utóhatása még tartott, vagy talán túl erős volt a fájdalomcsillapító, amivel elviselhetőbbé tették szegény, elgyötört vaginám létezését. Mindenesetre nem tartott meg a lábam.

Visszatekintve, ez csupán az első volt az azóta elkövetett kb. huszonnyolcezer hiba sorában. Már nem is tudom, miért akartam olyan gyorsan elhagyni a kórházat. Jobban tettem volna, ha ágyban maradok és szorgosan szellentgetek.

Negyedórányi kínlódás után már legalább éreztem a lábamat, és fel tudtam állni. Szülés után kevesebb mint negyvennyolc órával távoztam, a kezemben egy kisbabával és egy jégbetéttel. A mi gyönyörű kisbabánk! Gyönyörű, visító kis Olivia. Hát így történt. Tényleg csak úgy szélnek eresztettek? Hát nem vették észre, hogy fogalmam sincs, hogy kell ezt az egészet csinálni? Hiszen még a szellentésteszten is csaltam!

A következő napok szinte kómában teltek, de komolyan. Olyan fáradt voltam, hogy alig láttam. Nem emlékszem, hogy Marc és én kézen fogva feküdtünk volna az ágyban, köztünk a baba. Az is biztos, hogy nem voltunk imádnivalóak, és egyáltalán nem szüreteltünk sütőtököt.

A lányunk születése után hat hétig nagyjából remeteéletet éltem. Magamra zártam az ajtót. Féltem kimenni a babával. Túl ijesztő volt a nagyvilág. Túl veszélyes.

Vagy talán azért maradtam inkább otthon, mert nem akartam lebukni, hogy fogalmam sincs, hogyan kellene anyának lenni. Mi lesz, ha sír a baba? Mi lesz, ha én sírok? Úgy tűnt, hogy mindenki más tökéletesen irányítja az életét, csak én vagyok rettentően szétesve.

Fel-alá járkáltam a nappaliban a lányommal. Húsz perc. Negyven perc. Két óra. De csak sírt tovább. Megpróbáltam bepólyázni, ezerféle módon, ahogy az interneten láttam. Nem jött be egyik sem… csak sírt tovább. Letettem, és kimentem a szobából, hogy kicsit megnyugodjak, aztán visszarohantam, mert még hangosabban sírt. Könyörögtem a férjemnek, hogy jöjjön haza és segítsen. A baba pedig rendületlenül sírt. Etetés. Ringatás. Tegyük le. Vegyük fel. Nem számított, Olivia rendületlenül sírt. Úgy éreztem, nagyon elcsesztem valamit.

Kezdtem megérteni, miért kapnak a nők ezekben az első napokban ideg-összeroppanást. Az első hat hét pokoli tud lenni, főleg, ha olyan vagy, mint én, és saját magadat kárhoztatod. Valahogy így: „Az én felelősségem. Ez a gyerek az én felelősségem, és máris elcseszek mindent. Cat, máris elcseszel mindent!” Ilyenek jártak a fejemben, valahányszor felsírt a lányom. Ilyenek járnak az újdonsült anyák fejében, amikor nem tudják, mi a baja a babának. Borzasztó, amikor idegenek közé kell menni, és a baba ordít, az emberek pedig úgy néznek rád, mintha ezt mondanák:

– Hé, maga szar anya, legalább egy percre legyen már jobb szülő, és hallgattassa el a porontyát!

Borzasztó, ahogy néznek, úgy érzed, mindenki elítél. Izzadsz, és nem tudod, mivel csendesíthetnéd el a babádat, hiszen már mindent megpróbáltál. Nem érted, miért hiányoznak belőled az anyai ösztönök. Úgy érzed, reménytelen eset vagy. Én legalábbis úgy éreztem, az vagyok.

A legrosszabb napokon úgy éreztem magam, mint aki egy hógömbbe szorult. Amikor végre minden kezdett leülepedni, valami mindig történt, ami felrázta a kavargó pelyheket. És nem tudtam ellene semmit tenni, mert mint minden anya, én is beleragadtam a tökéletességre törekvésbe. Csak annyiban tudtam levezetni a feszültséget, hogy a Facebookra néha kiposztoltam egy-egy teljesen józan szülői kérdést, mint például: „Tudna valaki jó szakirodalmat ajánlani az alvásra szoktatás témájában?” Ez valójában azt jelenti: nem alszom, megőrülök, segítsetek! Aztán végigolvastam a kommenteket egy régi pólóban, amin hányásfoltok (nem saját) ékesítették az ételfoltokat (sajnos leginkább saját). Olvasgattam, görgettem, böngésztem. És aztán láttam, hogy üzenetem érkezett.

Egy régi barátnőm, Natalie írt, akit középiskola óta alig láttam. Neki nyolc hónappal korábban született gyereke. Az üzenete lényegre törő volt: „Gyere át, most azonnal.” Hát persze hogy nemet mondtam. Vendégségbe menni… az azt jelenti, hogy el kell hagynom a házat! Odakint mindenféle veszély leselkedik, napsütés, bogarak, idegenek, teherautók, bacilusok, zaj, váratlan helyzetek. Nat viszont nem engedett nemet mondani. Hála az égnek.

Negyedórámba telt, mire a babakocsit betettem az autóba. Még sosem kellett összecsuknom, hiszen még sehová nem mentem a babával. Szidtam a babakocsit. Szidtam magam, amiért nem vagyok talpraesett anya. És szidtam Natalie-t, amiért ki kell mozdulnom a házból. Pár perccel később már ott voltam náluk. Kinyitotta az ajtót, rám nézett, és máris mindent tudott. – Hű, de szarul nézel ki! Gyere be!

Hetek óta akkor nevettem először.

Aznap órákig beszélgettünk. Minden kérdésemre válaszolt, őszintén szólva többször is, mert ködös anyukaésszel mindent legalább kétszer elismételtem.

Nat már tudta kezelni az anyaságot. Neki is időbe telt, de sikerült. Legalábbis én így láttam. Az mindenesetre biztos volt, hogy ő a megelőző hetvenkét órában legalább egyszer megfésülködött, amit én nem mondhattam el magamról.

Hetente egy-két alkalommal Nat és én együtt mentünk el sétálni a babákkal. Aztán már naponta, órák hosszat. Nattel mindenről beszélhettem. Bármiről. A szülés óta most először éreztem úgy, hogy teljesen őszinte lehetek valakivel. Nem voltak tabuk. Ha akkoriban véletlenül elmész mellettünk, és belehallgatsz a beszélgetéseinkbe a maratoni sétáink alatt, biztos hallottad volna, ahogy a duzzadt mellünkről panaszkodunk, vagy a mellbimbó-regeneráló krémeket tárgyaljuk. Tudod, csupa szexi téma. Biztosan őrültnek tűntünk. És úgy is néztünk ki: kócos haj, össze nem illő zoknik. De ezek a séták és beszélgetések életmentők voltak.

Onnantól, hogy Natalie-vel találkoztam, már nem voltam olyan egyedül. A gyereksírás elviselhetőbb lett. Néha még nevettem is a stressz ellenére. Már nem éreztem úgy, hogy elsüllyedek. Natalie mentőövet nyújtott.

Nem mintha a férjem ne lett volna támogató, csak ő nem értette, min megyek keresztül. Ő nem érthette. Neki ismeretlen volt ez az érzelmi és biológiai folyamat. Nem értette, miért hagy teljesen hidegen a szex, de még az érintés is. Emlékszem, hogy egy hosszú séta alatt egy hóvihar közepén megkérdeztem Natet, hogyhogy senki nem mondott semmit erről. Hogyhogy senki nem figyelmeztetett az elszigeteltségre és a reménytelen érzésre, hogy sosem lesz jobb?

Azóta közel tíz év telt el, és az első délután Natalie-nál egy végeérhetetlen bandázássá vált. Rengeteget tanultunk egymástól. És főként rengeteget tanultunk együtt.