A fordítás az alábbi mű alapján készült:
Suzy K Quinn: Lies We Tell Mothers, 2019

Fordította

LAIK ESZTER

Text copyright © 2019 by Suzy K Quinn

All rights reserved.

This edition is made possible under a license
arrangement originating with Amazon Publishing,
www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Kft.

Hungarian translation © Laik Eszter, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5875-59-5

Az igazság az, hogy nincs születés, csak átalakulás.

ELSŐ RÉSZ:
PRÓBÁRA TESZ A TERMÉSZET

Kegyes hazugság 1.

CSAK HALLGASS AZ ANYAI ÖSZTÖNEIDRE!

Azt mondják, hajnal előtt legsötétebb az éjszaka.

Karácsonykor az a jéghideg hajnali öt óra volt életem legmagányosabb, legfélelmetesebb és legsötétebb órája.

Egyedül, a rettegés és bőgés közepette sóvárogva vártam, bárcsak megszólalna anyai ösztönöm, és megmondaná, mit tegyek.

Karácsony első napja volt, de dohos, sötét lakásunk minden ünnepi hangulatot nélkülözött.

Egyetlen szál olcsó girland lógott a bekeretezett „Elnézést a kupiért, alkoholisták vagyunk” táblácskán. A mi lakásunkról megfeledkezett a karácsony.

A Mikulás nem lassította le szánkóját a kedvünkért. Megállás nélkül hajtott tovább.

Álltam a sötétben, és mintha egy jeges kéz szorongatta volna a mellkasomat, ahogy újszülött kislányomat ringattam, de ő szünet nélkül sírt.

A dajkálás mit sem ért. Úgy látszik, a tébolyult tekintetű, zokogás küszöbén álló, rettegő anyák valahogy nem tudják megnyugtatni a kicsinyüket.

A téli sötétségben komolyan azt hittem, hogy ideg-összeroppanást kapok.

Előző karácsonykor Deminek és nekem még nem volt gyerekünk. Barátokkal laktunk együtt egy tágas, bérelt házban, kacagtunk és ünnepeltünk. Különleges koktélokat kotyvasztottunk csokoládé- és mandulalikőrből meg desszertborból.

Most karácsonykor magamra maradtam egy újszülöttel, és szinte megbénított a szorongás.

Nem akadtak olyan barátaim, akiknek lett volna gyerekük.

Senki, akit éjjel háromkor felhívhattam volna (mindig éjjel háromkor történik az ilyesmi, nem igaz?), Demit pedig nem akartam felébreszteni. Szüksége volt az energiára, hogy elviselje nappali összeomlásaimat.

Azon a sötét, magányos hajnalon Lexi egyszerűen nem akart aludni.

Mindent megpróbáltam.

Megetettem.

Újra megetettem.

Harmadszor is megetettem.

Körbetáncoltam vele, a dalocska ritmusára rogyasztgattam a térdemet. De valahányszor lefektettem… JAAAJ!

Nem ment nekem ez a szülőség.

Egyszerűen képtelen voltam rá.

De valahogy mégiscsak muszáj volt.

Mielőtt anya lettem, meglehetősen vagány, belevaló csajként gondoltam magamra. Bírom a gyűrődést is, hiszen egyszer függőleges helyzetben aludtam végig egy egész éjszakát egy thaiföldi éjszakai buszjáraton. Ám ezt az életrevaló, rátermett nőszemélyt mintha egy nagy kalapáccsal fejbe csapták és kilapították volna.

Ha nem vagyok belevaló, rátermett felnőtt, akkor ki az ördög?

Egy rémült, üres kagylóhéj.

Azelőtt is voltak persze rossz éjszakáim.

Amikor először ittam almabort és a markomba hánytam.

A fent említett tizennégy órás éjszakai buszozás alatt Thaiföldön, amikor az ülésemet nem lehetett hátrahajtani, csak néztem, ahogy a többi turista kényelmesen alszik a helyén, mert az ő széktámláik bezzeg jól működtek!

A szülés éjszakáján émelygősen és fájdalomcsillapítótól szédelegve hallgattam a többi szerencsétlen vajúdó asszony sikoltozását:

– Jézusom, összecsináltam magam!

De ez most életem leghosszabb, legmagányosabb, legrémisztőbb éjszakája volt.

– Ha ezt túlélem – gondoltam remegősen a helyzet drámaiságától –, mi lesz holnap éjjel? És a következő éjszakán? Azokba biztosan belepusztulok.

Lexi este kilenc óta ötször ébresztett fel, és sehogy sem akart elaludni. Rettenetes volt, úgy éreztem, megbolondulok.

Így leírva nem is tűnik olyan rémesnek. Ötször felébredni? És akkor mi van? Én viszont a kapcsolók és távirányítók világához voltam szokva; olyan dolgokhoz, amelyeket irányítani tudtam.

Lexin nem volt sírást kikapcsoló gomb. Sem alvásidő-kapcsoló. Valójában egyetlen gomb sem volt rajta, és nem adtak hozzá használati utasítást sem.

A végsőkig kimerült és ideges voltam.

Bele lehet halni a kialvatlanságba? – morfondíroztam, miközben a szívem a szokásos üteme kétszeresével kalapált.

Biztos voltam benne, hogy még a légierő katonái sem szenvednek ennyit. Ők legalább bármikor úgy dönthetnek, hogy otthagyják a szolgálatot.

Miért nem megy ez nekem? Hova lett az anyai ösztönöm?

A szülés előtt rendes, felelősségteljes munkám volt, és hittem, hogy valódi, érett, felnőtt ember vagyok. De azon a hosszú, sötét karácsonyi hajnalon kegyetlenül nyilvánvalóvá vált, hogy… valójában egyáltalán nem vagyok felnőtt.

A felnőttek nem sírnak, csak mert fáradtak.

Szinte egyik napról a másikra gondterhelt hisztérika lettem, akkora agyi kapacitással, mint egy aszalt szilváé.

Az olyan egyszerű dolgokat sem voltam képes keresztülvinni, hogy készítsek egy teát, és észben tartsam, hová tettem le a csészét.

Elkezdtem élvezni a Big Brothert.

Ki lett belőlem?

Akkoriban még nem tudtam, de valamiféle átalakuláson mentem át. Régi identitásom – gondtalan, gyermektelen, huszonéves énem – kilapult, összetöpörödött, majd megszűnt létezni.

Szükségszerű volt ez a szétzúzatás. Végső soron ez tette lehetővé, hogy gyönyörű, színpompás pillangóanya váljék belőlem, aki csillogó, szivárványos szárnyakkal röpköd a kicsiny gyermekek körül, érett, bölcs arcán boldog, elégedett mosollyal.

A legtöbbször.

Tudtomon kívül úton voltam a boldogság felé. Akkor azonban nem így éreztem.

Felteheted a kérdést, ki a fene vagyok én, és mi jogosít fel rá, hogy szétzúzott identitásról papoljak.

Pszichológus vagyok talán, vagy ilyesmi?

Hát nem. Író vagyok, és regényeket írok a szülővé válásról. Én írtam az Egy rossz anya naplója-sorozatot (humoros regények) és a Don’t Tell Teacher{1} (egyáltalán nem humoros, hacsak nem nagyon kificamodott a humorérzéked) című könyvet. Ja, és van két gyermekem.

Valójában én vagyok a legutolsó ember, akitől azt várhatnád, hogy okosságokkal traktáljon. Azzal töltöm a napjaimat, hogy történeteket agyalok ki. Az itt következő oldalakon azonban nincs semmi kitaláció, ahhoz én túlságosan is őszinte vagyok, és sokszor túl sokat is árulok el magamról.

Amit most eléd tárok, átalakulásom igaz története: hogyan változtam át fesztelen huszonévesből hebegő-habogó idegronccsá, aztán pedig a fájdalmak tengerén átevickélve nagyon-nagyon boldog szülővé.

Hullámvasút-kirándulás volt ez, ami azért szórakoztató is olykor. Ugorjunk hát be együtt a robogó kocsiba, és induljunk el az őszinteség útján. A szülővé válás hosszú, rögös, kanyargós, de azért élvezetes útján.

Kössétek be magatokat – rázós lesz!

Kegyes hazugság 2.

A VÁRANDÓSSÁG CSODÁLATOS IDŐSZAK

Minden a várandóssággal kezdődött.

Nyilvánvalóan.

Ott voltam én, egy normális, huszonvalahány éves lány, aki imád a nagyvárosban élni és dolgozni. Jól ellébecoltunk a párommal és a barátokkal. Sokat ittam. Tudjátok, hogy van ez.

Demi és én néhány éve házasodtunk össze, és nagyon szerencsésnek éreztem magam, hogy ő az enyém lett. Kedves, kreatív, érzékeny fickó volt (sőt továbbra is az), aki takarít és mos.

(Demi: Én is szerencsés vagyok, hogy az enyém lettél. Mellesleg főzök, mosogatok és kiviszem a szelektíven gyűjtött szemetet is. Ha elfelejtetted volna.)

Hirtelen rádöbbentem valamire.

Nemsokára harmincéves leszek.

A harminc rettentő soknak tűnt (hahaha!). Demi sem volt már mai gyerek. Ha jól meggondolom, ő már betöltötte a harminchármat!

Elképesztő!

Rájöttem, hogy most kell jönniük a gyerekeknek, mielőtt elfonnyad a méhem.

Demi egyetértett velem. Ő már régóta vágyott gyerekre.

Hat héttel később egy bevásárlóközpont vécéfülkéjében állva bámultam a két rózsaszín vonalat a terhességi teszten.

Pozitív.

Huhh, mit mondjak… hát, boldog voltam.

Kisbabánk lesz!

Örültem, hogy teherbe estem, hogy hamarosan megnő a hasam, és kívánós leszek. A reggeli émelygés gondolata sem izgatott.

Demi ujjongott, amikor megtudta – talán még nálam is jobban.

– Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy gondoskodjam rólad és a babáról – fogadta meg.

– Igen, ebben biztos vagyok – feleltem. – Különben szétverem a fejedet.

Várandósak voltunk.

Milyen különleges időszak! Rendkívül hálás voltam az univerzumnak a gyermekáldásért (különösen a nyáron elfogyasztott alkoholmennyiség után), és alig vártuk, hogy megérkezzen a mi kis szemünk fénye.

Néhány héttel később a hormonok baljós örvénye kezdte átvenni az uralmat a testem fölött, és egyetlen hatalmas hullámmal elsöpörte az örömteli izgalmat.

Rémesen éreztem magam.

Demivel a szülés előtt első alkalommal ballagtunk el a védőnőhöz, aki ismertette velünk a tényeket.

Ami ránk vár, nem lesz fáklyásmenet. Kilenc hónapnyi kényelmetlenség, amelyre a gyermekszülés agóniája teszi fel a koronát.

Kellőképpen lelombozódtunk a hosszú „mit nem szabad” listától.

Nem ehettem nyers tojást, rokfortsajtot és szusit. Nem volt szabad háton fekve aludnom. Égett a gyomrom, ha befaltam egy nagy csomag M&M’set. Nem ihattam alkoholt, és nem dohányozhattam – igaz, nem is tettem volna. A nyers tojást sem bántam. De a rokfort?

Nem ettem túl sok rokfortot, mielőtt teherbe estem. De amikor megtiltották… Miért is nem lakmároztam belőle többet, amíg lehetett?

Ahogy előrehaladt a terhességem, más is hiányzott, nem csak a rokfort.

Sehogy sem esett jól az utazás. Túlságosan fáradt voltam. Nem mehettem kocsmába a barátaimmal. Nem volt alkalmam kiöltözni. Képtelen voltam sokáig gyalogolni, mert le kellett ülnöm.

A dolgok… megváltoztak.

Ez nem az a különleges időszak volt, amit ígértek! Viszont megcsapott az öregedés félelmetes előszele.

Feleannyi munkát sem tudtam elvégezni, mint korábban, ráadásul gyengének és fáradtnak éreztem magam, folyton a mosdó közelében kellett maradnom.

A gyerekek előtt izgalmas életet éltem. Jártam Tokióban, Costa Ricában, Kambodzsában és Thaiföldön, és mindenféle őrült munkákat elvállaltam, miközben vártam a nagy szerződésre egy könyvkiadóval, mert biztos voltam benne, hogy nemsokára ennek is eljön az ideje.

Élénk színű, ujjatlan pólókat viseltem, hozzá testhezálló farmert és műanyag ékszereket. Magam festettem szőkére a hajamat, vörös tincsekkel tarkítva.

Én, még a terhességem előtt, az egyik legjobb barátommal, Richie-vel egy Fat Boy Slim-koncerten, gondtalan húszas éveimben. Richie-n látszik, hogy kényelmetlenül érzi magát a nagy súllyal a vállán, én viszont remekül szórakozom.

Ha valaha jártál a thaiföldi Ko Phiphiben, jó eséllyel megfordultál a Banana Clubban is. Ebben a tengerparti, pálmalevél tetős bárban bármikor felbukkanhatott volna James Bond és aktuális fürdőruhamodell-kedvese.

Mielőtt gyermekeim lettek, egyik bolondos mellékállásomban „motiváló táncosként” dolgoztam a Big Bananában. Ki a motiváló táncos? Számos thai éjszakai bár alkalmaz napbarnított brit utazókat, hogy körbe-körbe ugrándozzanak a táncparketten, így népszerűsítve a szórakozóhelyet. Az üres táncparkett mégiscsak szomorú látvány.

Én az átlagosnál is rosszabbul táncolok, de a Big Banana erre is megtalálta a megoldást: egy kisüvegnyi SangSom whisky, Red Bull-lal keverve. Egy műszakban három miniüveggel kaptam ebből az alkoholos itókából, és láss csodát: hirtelen fantasztikus táncos vált belőlem.

Minden este roptam a parketten (borzalmasan!), közben kortyolgattam az amfetaminnal turbózott whiskyt, és kurjongattam. Még fizettek is érte! Úgy éreztem, remek üzletet kötöttem.

Napközben szabad voltam, írhattam cikkeket és regényeket (általában kegyetlenül másnaposan), garnélarákot ehettem curryszósszal, és figyelhettem az embereket, amint bambusztetoválást csináltatnak a karjukra.

Jó időtöltés, nem igaz?

Egy huszonévesnek igen.

Szabad voltam, felfedeztem a világot, könyveket írtam, egyszóval prímán telt az idő.

Miután beutaztam mindenféle elképesztő helyet, visszaköltöztem az Egyesült Királyságba, de továbbra sem sikerült elérnem, hogy kiadják a műveimet.

Brightonban telepedtem le, a barátaimmal közösen bérelt házban. A szállóvendégek egy cseppet sem higiénikus vendégágyon alhattak a fürdőszobában.

Jól éreztük magunkat.

Minden hétvégén buliztunk, és közben vicces, filozofikus mondásokat írtunk a konyhaszekrényre letörölhető filctollal.

Az egyik ilyen bulin ismertem meg jövendőbeli férjemet, Demit (felírta a szekrényre, hogy „Su édes”, így kezdődött).

Demi és én összejöttünk, ő is beköltözött a nagy, közös házba, és egy parkolóra néző kis szobában húztuk meg magunkat.

Kőkeményen dolgoztunk – én írói karrieremet alakítgattam, Demi valami rémes telefonos ügyfélszolgálatnál dolgozott, amire még emlékezni sem érdemes, és szabadidejében dalokat szerzett.

Két csodálatos, átszórakozott év után úgy határoztunk, összeházasodunk, és beballagtunk a városházára, hogy ezt bejelentsük.

Az anyakönyvvezető kérdéseket tett fel nekem Demi munkájával kapcsolatban, arra az esetre, ha vízumért akarnánk házasodni.

Anyakönyvvezető: – A partnerének mi a foglalkozása?

Én: – Hát…

Anyakönyvvezető: – Feleségül akar menni ehhez az emberhez. Nem tudja, mivel foglalkozik? Mondja meg az igazat, a tartózkodási engedély miatt akarnak összeházasodni?

Én: – Nézze, sajnálom, Demi munkája annyira unalmas, hogy nem emlékszem rá. Telefonkezelő? Ügyfélszolgálati izé? Mind a ketten állandó lakosok vagyunk az Egyesült Királyságban, úgyhogy…

Néhány héttel később Csillagok háborúja-stílusban tartottuk meg az esküvőt a brightoni mólón.

(Demi: Nem is Csillagok háborúja-stílusú esküvő volt, Su. Egyszerűen csak jelmezbe öltöztünk. Történetesen megjelent öt jedi és egy Darth Vader is. A tanúm óriási banánnak öltözött.)

Látjátok? Jó fejek voltunk.

Demi és én az esküvőnk napján. Én sírok a boldogságtól. Demi szemlátomást jót mulat rajtam. Még nem tudtuk, hogy hamarosan nagyobbat változik az életünk, mint azt valaha el tudtuk volna képzelni.

Minden megváltozott, amikor terhes lettem.

Akkor még álmomban sem gondoltam, hogy semmi nem lesz többé úgy, mint addig. Hogy sokkal rosszabb lesz, mielőtt jobbra fordulnának a dolgok.

– Igaz, hogy most nem ehetek rokfortot – méláztam, miközben több számmal nagyobb Aerosmith és Guns N’ Roses trikókban kacsáztam –, megnőtt a hasam, fáradt vagyok és unatkozom, ritkán találkozom a barátaimmal, mert felelőtlenség volna tequilát inni, este nyolckor le kell feküdnöm, mert éjfélkor farkaséhesen felébredek, és a sötétben egyedül megeszem egy Heinz paradicsomlevest – de ez nem az én életem. A baba majd előbújik, és megint mindannyian élvezni fogjuk az életet. Szuper lesz.

Ahogy gömbölyödtem, egyre betegebbnek, törékenyebbnek és öregebbnek éreztem magam.

Soha életemben nem voltam ilyen pocsékul, ráadásul szalmonellafertőzést kaptam, aztán sertésinfluenzát, és olykor rendesen ledöntött a macskajaj.

Legtöbbször úgy émelyegtem, mintha tengeribeteg volnék, és rá sem bírtam nézni az egészséges ételekre.

A fene vágyott sült zöldségre, ahogy a védőnő tanácsolta.

Különösen spenótot nem kívántam a vashiány kivédésére.

Kizárólag a sárga színű, sós ételeket toleráltam. Meg tudtam enni még a narancssárga, illetve barna kajákat, például a sült babot és a paradicsomlevest, amennyiben konzervben árulták, és biztosra vehettem, hogy abszolút semmi természetes vitamint nem tartalmaznak.

A védőnő azt javasolta, egyem, amit kívánok.

– A szervezete tudatni fogja, mire van szüksége – nyugtatott meg.

Gyanítottam, hogy a szervezetemnek nem volt „szüksége” a hatalmas Big Mac-menükre, a sajtos Doritosra és a tejszínhabos Starbucks-kreációkra, de lelkesen megadtam magam ezeknek a csábításoknak.

Az eredmény? Már az elején iszonyatosan meghíztam, amitől még inkább nehezemre esett feldagadt testemet vonszolni.

A szervezetem nemhogy nem közölte velem, mire van szüksége, rossz tanácsokat adott, és elérte, hogy rémes állapotba kerüljek.

Az anyám vészjósló dolgokkal riogatott, például:

– Ó, vigyázz, nemsokára pocsékul fogod érezni magad!

És:

– Figyeld meg, hogy az aranyértől, a hányingertől, a hasmenéstől és ezer más terhességi tünettől fáradt, zsémbes, nyomorult nőszemély leszel, és a fiatalságoddal együtt búcsút inthetsz a méltóságodnak.

Próbáltam ezeket elengedni a fülem mellett. Mire jó ez a negatív hozzáállás? A terhesség természetes folyamat. Nem lehet annyira borzalmas.

Igaz?

A terhességem előtt úgy képzeltem, hogy várandósan ugyanolyan leszek, mint annak előtte, csak éppen nagy, kiálló pocakkal. Meg talán egy apró kis hányással reggel, ébredés után.

A természet és én harmonikusan együttműködünk, finom gyümölcsökkel és jógával majd szépen elnavigálunk a terhességi tünetek között.

Hát nem így alakult.

Tartalom

ELSŐ RÉSZ: PRÓBÁRA TESZ A TERMÉSZET

Kegyes hazugság 1.

Csak hallgass az anyai ösztöneidre!

Kegyes hazugság 2.

A várandósság csodálatos időszak

Kegyes hazugság 3.

Szorosabban kötődsz a partneredhez, mint előtte bármikor

Kegyes hazugság 4.

Ha túl vagy a reggeli émelygéseken, jobban fogod érezni magad

Kegyes hazugság 5.

Lélegezz mélyeket, és túlesel rajta!

Kegyes hazugság 6.

A negyvenedik héten már túlhordtad a babát

Kegyes hazugság 7.

A csípős currytől és az ananásztól beindul a szülés

Kegyes hazugság 8.

A szülés nem is annyira rémes…

Kegyes hazugság 9.

Az anyatejnél nincs jobb táplálék

Kegyes hazugság 10.

Az újszülött a tudtodra fogja adni, hogy mire van szüksége

Kegyes hazugság 11.

A szülés utáni depresszió csak néhány napig tart

MÁSODIK RÉSZ: ALAKULJ ÁT, VAGY MEGHALSZ! HARMADIK LEHETŐSÉG NINCS

Kegyes hazugság 12.

A hasad hat hét után megint olyan lesz, mint szülés előtt

Kegyes hazugság 13.

Az újszülöttek állandóan alszanak

Kegyes hazugság 14.

Addig aludj, amíg a kisbabád is alszik!

Kegyes hazugság 15.

Úgy fogsz minderre visszatekinteni, mint életed legjobb időszakára

Kegyes hazugság 16.

Ez csak átmeneti időszak

Kegyes hazugság 17.

Ha kezdik elhagyni a szopást, jobban alszanak

Kegyes hazugság 18.

A kisbabák legalább nem beszélnek vissza!

Kegyes hazugság 19.

A szoptatás alatt könnyebben lefogysz

Kegyes hazugság 20.

Az első év után jobban élvezed majd

Kegyes hazugság 21.

Egyszerűbb lesz minden, ha a baba már mindent ehet

HARMADIK RÉSZ: SZENVEDNI ANNYIT TESZ, MINT FEJLŐDNI

Kegyes hazugság 22.

A terhességi csíkok elmúlnak. Használj kakaóvajat!

Kegyes hazugság 23.

Soha ne vesztegesd meg a gyereked!

Kegyes hazugság 24.

Boldogabbak, ha rohangálhatnak

Kegyes hazugság 25.

A második terhességnél már minden sokkal egyszerűbb

Kegyes hazugság 26.

A harmadik trimeszterben nem repülhetsz

Kegyes hazugság 27.

A második szülés mindig gyorsabban megy

Kegyes hazugság 28.

Két gyerek ugyanannyi munka, mint egy

Kegyes hazugság 29.

Olyan gyorsan felnőnek!

Kegyes hazugság 30.

A lányok nem olyan verekedősek, mint a fiúk

Kegyes hazugság 31.

A kempingezés a családi nyaralás egy olcsó formája

Kegyes hazugság 32.

Ha elkezdi az iskolát, visszakapod az életed

Kegyes hazugság 33.

A gyerekek szállíthatók, bárhová elviheted őket

Az igazság – A világért sem csinálnánk másképp

{1} Magyarul nem jelent meg, a cím jelentése: Ne mondd el a tanárnak! (A ford.)