A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A másik oldalról, 2015

A másik oldalról 2. – Azon is túl, 2016

Szerelem újraírva, 2019

Copyright © Papp Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Török-Papp Csilla

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-0088-67-9

1. FEJEZET

Dénes

Semmi kétségem nincs afelől, hogy nekem valami egészen mást kellene csinálnom. Ezért is egyeztem bele a nővérem szédült ötletébe. Épp jókor hívott. Már-már kezdett elhatalmasodni rajtam az önsajnálat, hogy lassan az életközépi válságomat kellene megélnem, amelyből a válságok valóban majdhogynem szisztematikus rendszerességgel beköszönnek hozzám, és hamarosan az életközép is meglesz, de az ezzel járó elért sikerek közül a család, gyerek, kutya, nyaraló kombináció relációjában messze alulmúlom az átlagot. A karriert most nem említem. Talán ha valami más szakmát választok… Ez a mostani meló felér egy terápiával. Sietnem kellett volna, mert a hajó általában tízkor érkezik, de ezen a szigeten és úgy általában Görögországban elég sajátságosan értelmezik az időt. Mióta a mauzóleumban felfedezték ennek a Neko nevű nemes nőnek a sírhelyét, felbolydult a sziget, mindenki erről beszél, amit én egyáltalán nem értek, hisz mégis mi olyan egetverő abban, hogy a mauzóleumban új sírt és ősi kincset találnak. Én azt hittem, ez maga a mauzóleum. Síremlék. Pont. Sokat nem agyaltam ezen, igyekeztem a kikötőbe, hogy a hotelbe szállítsam a mai csoportunkat. Még a késéssel együtt is korábban érkeztem, mint a hajó. Beköszöntem Nino Pulosnak, aki a tőle megszokott lelkesedéssel fogadott. Évek óta ismerjük egymást, amióta csak családilag közünk van a szigethez, no meg tulajdonképpen rokonok lettünk azáltal, hogy az ő nagybátyja feleségül vette a nővéremet.

– Mizu, tesó? – fogadott a szokásos lelkesedéssel Nino Pulos.

– Semmi extra, haver. Várom a szállítmányt. – Magunk között így hívtuk a turistákat.

– Mondanám, hogy már biztosan kevesebben jönnek, de gondolom, ma is érkezik pár pápaszemes maki, akik a kövek között fognak sepregetni.

– Tuti – értettem egyet vele. – Csinálsz egy jó erős kávét? – De mire kimondtam, már a kezembe is nyomta a csészét. – Kösz.

– Tudtam, hogy jössz – vigyorgott, majd a kikötő felé mutatott. – Befutott!

Épp akkor lavírozott a part felé a hajó. Felhajtottam a kávét és elköszöntem a haveromtól.

A szeptember valóban megtizedelte a turisták számát, bár itt azért nincsenek egymást taposó tömegek a főszezonban sem, mert Sikinos nem egy könnyen megközelíthető hely, és a sziget sem túl nagy. Nagyjából két nap alatt be lehet járni, már ha nem fogy el előled az út. A strandok megközelítése sem a legegyszerűbb, leginkább gyalog lehet eljutni a legjobb helyekre, és a mai lusta nyaraló azt szereti, ha a hotelszobából egyenesen a tengerbe lép ki. Persze vannak, akik az ilyen csendes helyeket keresik, azoknak ez a mennyország. Amikor én először itt jártam, úgy éreztem, többé haza sem akarok menni. Nyilván a családunkban Marina volt az, aki ezt meg is lépte. Itt maradt, majd hamarosan férjhez is ment.

Nagyjából tíz főre számítottam, akik nálunk fognak megszállni, mert ugyan nem jegyeztem meg, Marina mit mondott, de a szabad szobaszámokból ítélve ennél sokkal többen nem jöhetnek. Hárman várakoztunk a vendégekre, még két szálláshelyről érkezett sofőr, kezet ráztunk és tovább pásztáztuk az érkezőket. Nem okozott meglepetést a demográfiai összetétel. Néhány középkorú pár, egy csapat tudós – nyilván Neko után nyomoznak majd –, és egy nagyjából húsz főből álló szigeti esküvős vendégsereg.

– Ők az enyémek – bökött az esküvősök felé az orrával Calos, aki épp akkor futott be.

Calos a szomszéd hotel tulajdonosa, és az álomesküvőre specializálódott. Egyébként erre az évre kiemelt projektként kezeli a személyes szórakoztatásomat. Amióta itt vagyok, folyamatosan különböző bulikba hív és jó tanácsokkal lát el, hogyan kellene ismerkednem. Nem egyféleképpen gondolkodunk, mégis nagyon megkedveltem.

– Mázlista – szólalt meg a másik szállásról küldött fiú, akit csak látásból ismertem. – Nézd már, mennyi koszorúslány.

Elmosolyodtam a látványon. A lányok vihorászva ölelgették egymást, és akik pár nélkül érkeztek, lelkesen mustrálták a szabadnak tűnő férfiakat. Az örömszülők feszengve álltak egymás mellett. A kalapos pasi a szemüvegét törölgette – biztosan ő fizeti a bulit, mert elég morcosnak tűnt –, az ara édesanyja meg a homlokán gyöngyöző izzadságcseppeket próbálta észrevétlenül eltüntetni. Sokat nem méláztam a társaságon, mert a kezemben tartott tábla hamar odavonzotta a Nino Pulos által jól behatárolt külsejű tudóscsoport tagjait, a pápaszemes makikat. Ők jutottak nekem. Leegyeztettük a foglalásokat és bepakoltam a furgonba. Már épp beindítottam a motort, amikor a visszapillantóban észrevettem egy eszeveszetten integető nőt, aki magas sarkú cipőben próbált felém szaladni, a hatalmas karimájú kalapját a feje tetejére szorítva bőröndöt húzva maga után. Lehúztam az ablakot és bevártam, azt hittem, hogy a násznép egyik tagja.

– Elnézést – lihegte angolul. – Itt ne hagyjon! – utasított határozottan.

– Hölgyem, az esküvős csapat a másik busszal utazik. – Kicsit idősnek tűnt koszorúslánynak, de abból ítélve, hogy egyedül érkezett, nem rohant utána három gyerek és egy férjszerű alak, arra következtettem, nem az én vendégem, ebből kifolyólag ki sem szálltam. Értetlenül nézett rám, majd hátrébb lépett és az autó logóját vizslatta.

– Nekem ebben a hotelben kell megszállnom – mutatott az autó oldalára. Kábé annyira volt feldobva, mintha a fogát húznák.

– Megmutatná a foglalását? – Mégiscsak kiszálltam, hogy ne tűnjek egészen udvariatlannak.

– Hogyne – azzal elkezdett a táskájában kutakodni. Alaposan végigmértem. Jól karbantartott harmincasnak tűnt, aki nem sokat volt idén napon. Biztos valami munkamániás szingli, aki ezzel az utazással lepte meg magát nyár végére. – Parancsoljon! – Elvettem a felém nyújtott lapot. Azonnal kiszúrtam, hogy Budapestről érkezett, de ahogy meghallottam, hogy alig hallhatóan hozzátette magyarul, hogy „idióta”, nem akartam felfedni előtte, hogy én is magyar vagyok. Szépen megköszöntem angolul, és közöltem vele, hogy üljön be hátra. – Esetleg a csomagomat betenné? – kérdezte kissé ingerülten.

A bőrönd épp a csomagtérbe került, amikor Nino Pulos odakiabált:

– Hé, Den! – integetett. – Marina a lelkemre kötötte, hogy szóljak, hogy ne feledd az italszállítmányt holnap.

– Nem fogom! – Ebben biztos voltam, mert borból elég gyengén álltunk, és már két napja nem mertem rozét inni, nehogy kifogyjon a készlet.

Mire elfoglaltam a helyem a volánnál, a makik és a Dalma nevű nő élénk társalgásba bonyolódtak. Dalma, milyen szép név – gondoltam. Lopva vizslattam a visszapillantóban. Kedvesen társalgott, de a szeme mély szomorúságról árulkodott. A gesztusai, a testtartása arra utaltak, hogy legszívesebben csendben nézelődne, de a jólneveltsége valószínűleg felülkerekedett. Biztos most szakított a pasijával. De minek is elemezgetem én ezt a nőt?! Fel kell hagynom ezzel. Az én dolgom most az, hogy elhelyezzem a hotelben a vendégeket és gondoskodjak arról, hogy mindenki jól érezze magát.

Nem volt túl hosszú az út. A recepciós már előkészítette a kártyákat. Mielőtt elindultak volna a szobák és az apartmanok felé, pár szóban elmondtam, hogy ha bármi gondjuk van, akkor engem keressenek bátran. Tudattam velük, hogy itt lakom a szállodában, és azért vagyok itt, hogy ők jól érezzék magukat. Ahogy ezt kimondtam, akaratlanul is a szinglinek tűnő csajon állapodott meg a tekintetem. Mivel engem nézett, ahogy az összes tudós is, a végszóra zavartan elkapta a pillantását. Megköszönte az információkat, mint mindenki más, majd a lakásszám és a kártya birtokában elindult az apartmanja felé. Engem elkapott a szakács, aki közölte, hogy a fetasajt minősége nem az, amit ő megszokott. Nyilván nem jót vettem, de nem tudok mindenre odafigyelni. Még pár nap, amíg Marina visszajön, és akkor visszaáll a rend és érkezik a megfelelő feta meg minden más. A bungalóm felé tartva a kertész állított meg:

– Den, a locsolóberendezés elromlott a felső kertben, rendelhetek hozzá alkatrészt?

– Persze, láttam reggel, hogy nem működik – próbáltam tájékozott főnök benyomását kelteni, annak ellenére, hogy csak azért tűnt fel, mert a futásból visszaérve eddig minden reggel ki kellett kerülnöm azt a területet, hogy le ne locsoljon, ma meg simán átfutottam szárazon.

Beérve a nappalimba azonnal benyomtam a klímát. Ilyenkor már nem kell egész nap, de ma különösen meleg van. Ránéztem a telefonra, és láttam, hogy villog a piros fény. A 90-es évek amerikai filmjeiben volt ilyen telefon, és Marina ragaszkodott ehhez a típushoz. Szerinte ez a funkcióját tekintve a legtökéletesebb eszköz. Semmivel nem tudom meggyőzni, hogy a mobiltelefon hangpostája, ne adj isten, a messengerben küldhető gyors üzenet talán korszerűbb. Lenyomtam a lejátszás gombot.

– Szia, szívem! A mai csoporttal érkezik egy hölgy, kérlek, gondoskodj róla, hogy semmiben ne szenvedjen hiányt! A pénteki lámpáseregető partira lehetőség szerint minden vendéget vigyél el, és ha megvan a létszám, ne feledd Nikoszéktól megrendelni a vacsorát… – Csak úgy záporoztak az utasítások tőle, én meg leragadtam az első mondatnál.

Miért is kellene nekem a Dalma nevű nővel foglalkoznom? Csak nem valami grófkisasszonyt szabadított rám? A nevéből ítélve – amit a foglalásán azonnal kiszúrtam és meg is jegyeztem – az is megeshet. Almásy Dalma. Lehet, hogy az angol beteg leszármazottja. Sok időm nem volt ezen gondolkodni, mert a nővérem annyi feladatot osztott rám, hogy alig győztem megjegyezni. Amióta itt vagyok, határozottan kevesebbet agyalok a saját helyzetemen. Igyekszem a velem történteket az agyam megfelelő rekeszébe exportálni, tudom, nem ez a legmegfelelőbb terápia, de mindig magunkkal a legnehezebb. Nem hittem volna, hogy egyszer meg merem lépni, hogy csapot-papot otthagyva egy szigetre költözök fél évre. Igaz, már csak egy hetem van, de eddig nem vágyódtam vissza a régi életembe, talán maradhatnék is itt.

Az asztali telefon éktelen csengése nem engedte tovább szőni a gondolatmenetet.

– Den, a 303-asban a hölgy nem tudja beüzemelni a klímát és nem érem el a karbantartót. Meg tudnád nézni? Csak mert te úgyis ott vagy mellette és Marina felírta, hogy vele legyünk kifejezetten kedvesek.

– Miért? – tettem fel a kérdést.

– Mit miért? – értetlenkedett Zenón, aki a recepción dolgozott.

– Mindegy. – Nem akartam abba belemenni, hogy Zenón tudja-e, miért kell a magyar nővel kiemelten foglalkozni. – 303-ast mondtál?

– Igen, és köszönöm.

Nem vacakoltam túl sokat, átsétáltam a szomszédos apartmanba. Kétségtelen, hogy nem kellett megerőltetnem magam, nagyjából fél perc múlva az ajtóban álltam és kopogtam. Szinte azonnal ajtót nyitott.

– How can I help? – kérdeztem természetesen azért angolul, mert valami miatt nem akaródzott nekem közelebbről is megismerkedni vele egy sablonos beszélgetéssel, amelyet így képzelnék: „Egyébként én is magyar vagyok, milyen nagyszerű.” Szinte rám sem nézett, azonnal a kezembe nyomta a klíma távirányítóját és felvilágosított, hogy nem működik. A szemem sarkából láttam, hogy karba tett kézzel nézi, hogy végignyomkodom a gombokat a beltéri egység felé irányítva. Hallottam, hogy ezt motyogja flegmán: „Ezt már én is végigpróbáltam.” – Pardon?

– Semmi, csak ezen már túl vagyok – válaszolt némileg visszafogottabban angolul, szóval ezen a nyelven csevegtünk.

– Értem. Hamarosan érkezik a szerelő – fordultam felé.

– Mert maga kicsoda? – kissé lekezelő volt a hanghordozása, semmiképp sem arra volt kíváncsi, hogy én ki is vagyok valójában, de ez nem is baj, mert tulajdonképpen jelen pillanatban magam sem tudtam volna ezt megmondani.

– Jelenleg én irányítom a szállodát – azonosítottam magam aszerint, ami most a feladatom.

– Oké! Akkor legyen szíves minél hamarabb intézkedni – adta ki az utasítást fölényesen.

Próbáltam az arcát fürkészni, hogy mi lehet e mögött a viselkedés mögött, de vissza kellett fognom magam, hisz a jelenlegi minőségemben nem az volt a dolgom, hogy megtudjam, miért viselkedik így, hanem hogy mielőbb megjavíttassam a klímát.

– Ezt fogom tenni – mosolyogtam rá barátságosan, de semmi hatást nem váltott ki belőle, egy hideg köszönöm kíséretében kitárta az ajtót, jelezve, hogy részéről a látogatásom véget ért.

Kifelé menet már vettem is elő a mobilomat, és a karbantartót hívtam. Azt mondta, hogy szerinte elemet kell cserélni a távirányítóban. Elmosolyodtam ezen, mert ez soha a büdös életbe nem jutott volna eszembe. A recepció felé vettem az irányt, mert Marina rám bízott feladatai közül néhányat le akartam passzolni, és addig akartam mindezt megtenni, amíg még eszemben volt. Lassan lejár az önként vállalt szolgálatom a hotelben, és hamarosan hazautazom. Egyre többet gondolok arra, hogy hogyan tovább. Már körvonalazódott bennem az irányvonal, csupán a hogyanokat kell kitalálnom. Nagyjából fél óra alatt sikerült végeznem a feladatok megbeszélésével. Az apartmanom felé tartva összetalálkoztam az egyik párral, akik itt töltik a nászútjukat. Nagyon kedves fiatalok, szívesen beszélgetek velük.

– Hogy s mint? – mosolyogtam rájuk.

– Remekül – válaszolt a srác. – Elmegyünk ma a Panayia Pantohorához, amiről a múltkor meséltél.

– Nagyon meleg van, mindenképp vigyetek valami fejfedőt.

– Rendben, köszönjük – azzal egymást átölelve tovább is álltak.

Romantikáznak. Ők még nem tudják, hogy milyen katasztrófák érhetik a szerelmeseket. Bár az is lehet, hogy csak nekem jutott ilyen szerencsétlen sors. Egy rosszul működő házassággal és egy halálra ítélt szerelemmel a hátam mögött nem igazán hiszek a boldogságban. Mondják is a nagy öregek, aki egyszer megégeti magát, nem szívesen tüzeskedik. Engem már egy öngyújtó látványától kiver a víz.

Miután úgy ítéltem meg, hogy hatékonyan elrendeztem a teendőket, fogtam magam és lesétáltam a legnéptelenebb partszakaszra. Turnusváltáskor viszonylag kevesen vannak itt, mert ilyenkor még a kipakolással és a környék feltérképezésével vannak elfoglalva. Ezt a helyet később szokták felfedezni. Meg is lepett, hogy nem voltam egyedül. Felismertem a markáns méretű szalmakalapot. A magyar csaj állt a vízben, kisterpeszben, csípőre tett kézzel és felszegett fejjel. Az egész testtartása azt üzente a tengernek: „Te rajtam nem fogsz ki, erősebb vagyok nálad is.” Ámulattal csodáltam az alakját. Rendkívül nőies volt a vékony derekával és a kerek fenekével. A bőre viszont aggasztóan fehér, azonnal bekapcsolt a segítő énem, és vissza kellett fognom magam, hogy ne lépjek mellé. Bevallom, jó volt messziről figyelni. Leterítettem a törölközőmet és leültem. Néztem, ahogy beljebb araszol és vissza sem nézve egy laza mozdulattal hátradobja a szalmakalapot. Már a combjáig ért a víz, amikor kitárta mindkét karját és egy hosszan tartó őrült kiáltással belevetette magát a tengerbe. Nem kell pszichológus- vagy pszichiáterdiploma hozzá, hogy megállapítsam, ez a nő kikiabált magából valamit. Iszonyúan felkeltette az érdeklődésemet, hogy vajon mi lehet a lelke mélyén, ha eljön ide, a világ végére egyedül és oroszlánüvöltés kíséretében ugrik a vízbe. Az meg, hogy ez engem érdekel, különösen zavar, hisz amiatt vonultam ki a saját életemből, mert már nem akartam ezt csinálni. Nem másokkal akartam foglalkozni, hanem saját magammal. Ez eddig jól is ment, de most fizikai késztetést éreztem arra, hogy ezt a nőt megismerjem.

A saját gondolataimmal voltam elfoglalva, amikor visszafelé úszott. Érzékeltem azt a pillanatot, amikor észrevett. Végtelen összhangban volt az őt körülvevő természettel, olyan fesztelenül emelkedett ki a vízből, mint egy szirén. Nem lepődtem volna meg, ha meghallom dúdolni. Kizárólag a bőre fehérsége árulta el, hogy nem ez a természetes közege. Amikor megfelelő közelségbe került, egy fejbiccentéssel jelezte, hogy tudomásul vette a jelenlétemet, de abban a mozdulatban az is benne volt, hogy ennél többre nem méltat. Én változatlanul nem tudtam levenni róla a szemem. Úgy, ahogy volt, törölközés nélkül hasra feküdt a plédjén. Nem kente be magát. Ismét villogott a kérdés: Oké, de miért is érdekel ez engem? Jobb, ha lehűtöm magam.

Az úszással kitöröltem minden oda nem illő gondolatot a fejemből. Egészen addig jó is volt, amíg meg nem láttam, hogy már fél karján könyökölve a hasát sütteti a napon. És a mellét. Jobb nem is odanéznem. Hozott egyáltalán naptejet magával? Gondolkodás nélkül haladtam felé. Nem volt nehéz kiszúrnom, hogy engem néz. Először végigmért, majd fogva tartott a tekintetével. Nem mosolygott, szigorú volt az arca.

– Elnézést, kisasszony, de kötelességem szólni, hogy vigyázzon a napon. – Természetesen angolul beszéltem.

– Miért, mi maga? – Nos, ez igazán remek kérdés. Erre mit feleljek? Egy kérdéssel válaszoltam.

– Biztosan érdekli? – mosolyogtam rá.

– Nem. – Elég határozott volt a válasz, nem beszélve arról, hogy még a fejét is elfordította.

– Bekente magát? – nem adtam fel.

– Már megbocsásson, de mi köze hozzá? – felháborodva nézett rám, a szeméből lövellő lángnyelvek miatt nem tudtam azonnal válaszolni, így ő folytatta: – Vagy ha ez a csajozós dumája, akkor zárjuk ezt rövidre. Nem akarok ismerkedni és semmitmondó dolgokról beszélgetni vadidegenekkel. – A nyomatékosítás kedvéért még hozzátette: – Magával meg főleg nem.

– Oké – vágtam rá, de egyre inkább azt éreztem, hogy ez nem oké. – Mint a szálloda megbízott vezetője kötelességemnek érzem törődni a vendégekkel. Csupán emiatt érdeklődtem.

– Oh! Ez így egészen más – folytatta egy gúnyos mosoly kíséretében. – Akkor tájékoztatom, hogy igen, bekentem magam ötvenes naptejjel, ami szerintem nagyjából tíz évre megvéd az UV-sugaraktól. Most elégedett? – Kihívó volt a tekintete, de nekem nem volt kedvem harcolni. A mondata végén felállt, bedobálta a cuccait a strandtáskába és faképnél hagyott.

Se köpni, se nyelni nem tudtam. Lenyűgözött az előadás. Szerintem nincs olyan a férfi, akinek egy ilyen műsor ne keltette volna fel az érdeklődését.

2. FEJEZET

Dalma

Fontoskodó seggfej! – mérgelődtem magamban. Ilyen hülye dumával előállni, hogy bekentem-e magam… Minek néz ez engem? Már a kikötőben is azt éreztem, hogy a vesémig lát, vagy legalábbis minimum odáig akar körbenézni odabenn. Mindegy is. Oké, hogy makulátlan a kinézete, de pont nem azért jöttem, hogy bárkivel is összeismerkedjek. Túl sok szarság van mögöttem, ami miatt kicsit ki kell szakadnom a mindennapjaimból. Iszonyú nehéz időszakon vagyok túl, és még koránt sincs vége. Azt mondják, hogy a gyászidőszak minimum egy év. Ezt érzem magamon. Lassan körbefordul az év, és mi majd mindent megéltünk nélküle, karácsony, újév, húsvét, szülinapok, nyaralás, na az katasztrófa volt, de ahogy közeledik az évforduló, egyre sötétebben látom a helyzetemet. Két kamasz gyerekkel egyedül maradni nem egy leányálom. Haragszom rá! Mégis hogy a francba képzelte, hogy csak úgy meghal, és itt hagy engem egyedül? Autóbaleset. Mindennap hallunk róla, szinte érzelemmentesen suhan be az egyik fülünkön és repül ki a másikon. Akkor, amikor a saját férjed szörnyethal autóbalesetben, új értelmet nyer a szó. Veszteség, fájdalom, szomorúság, kétségbeesés… ezt mind magában hordozza ez a szó, és senki nem gondolja mögé, hogy még mérhetetlen mennyiségű harag társul hozzá. Miért pont ő? Miért éppen mi? Minden reggel félálomban odafordulok a közös ágyunkban Rolf térfelére, és tapogatózva keresem, majd az ébrenlét felé araszolva sokként tudatosul bennem, hogy nem fogom megtalálni, mert ő már halott. Minden elcseszett reggel ezzel ébredek. De nem ez a legszörnyűbb. Hanem amikor a szeretteim szemében látom a sajnálkozást. Nos, az elviselhetetlen. Minden napot próbálok túlélni, ők meg állandóan szembesítenek a nyomorommal. Oké, nem mindenki, de például az anyám nagy mestere ennek. Még jó, hogy vannak normális testvéreim, és rájuk számíthatok. Az, hogy tavaly óta eggyel több tesóm van, mint korábban gondoltam, szinte felfoghatatlan. Tavaly derült ki, hogy apának nem én vagyok az elsőszülött lánya. Szóval lett egy nővérem.

Amint felértem az apartmanba, a minibár tartalmát vizslattam. Úgy éreztem, mennyiségben kell gondolkodnom, szóval lementem a főépületbe, egyúttal felderítettem a hotelt. Szerencsére van egy bár, ahol villámgyorsan elkészült a koktélom. Leültem a belső udvaron a szökőkút melletti padra, és jólesően kortyolgattam az italomat. Rebeka, a legújabb testvérem tanácsa ez volt az indulás előtt: ne egyedül igyál! Vicces, hogy ő ad nekem tanácsokat. A mi egész sztorink filmbe illő. Rebeka – akiről alig egy éve tudom, hogy a nővérem – tulajdonképp a férjem előző felesége. Ma már tudok ezen mosolyogni. Amikor Rolf felvett dolgozni, még gyakornok voltam. Én azonnal belezúgtam, de ezt senkinek nem mondtam, sőt igyekeztem eltitkolni. Tudtam, hogy Rolf házas, és van egy lánya. Az én elveimmel összeegyeztethetetlen volt, hogy belepiszkítsak egy házasságba. Még egy álbarátot is kreáltam magamnak, a kolléganők előtt vele takaróztam. Aztán észrevettem, hogy Rolf másképp néz rám. Utáltam magam emiatt, de bármire esküszöm, nem akartam belebonyolódni semmibe. Aztán szerelmet vallott. Egyetlen barátnőmnek meséltem el, és emlékszem Janka reakciójára: „Dalma, ne legyenek kétségeid. Mindegyik ezt mondja, nincs otthon szex, valahogy be kell jutnia a bugyidba.” Hiába tudtam, hogy valószínűleg igaza van, elkerülhetetlenül sodródtunk egymás felé. Amikor már nyakig, mit nyakig, a fejem tetejéig benne voltam, nem voltak elvárásaim, csak ki akartam élvezni azt az időt, ami nekem jut Rolfból. Soha nem említettem, hogy váljon el, vagy ilyesmi, azt gondoltam, egyszer csak elmúlik nálam ez a rajongás, de nem így lett. Rolf nem sokáig húzta, hamar döntött, és engem választott. A mérhetetlen boldogság mellé beköltözött a bűntudat. Szétdúltam egy családot. Évekig éltem ezzel a teherrel. Azóta sokat és őszintén beszéltünk erről Rebekával. Ő volt a feleség. A legutóbb azt mondta, hogy a legjobb dolog, ami akkor Rolffal történhetett, hogy belém szeretett. Az meg, hogy kiderült, Rebekával testvérek vagyunk, elképesztő történet. Apa sosem vetette meg a nőket. Addig csupán arról tudtam, hogy apa révén két testvérem van, természetesen mindhármunknak más az édesanyja. Adrienn a húgom, pár évvel fiatalabb nálam, ő orvos és a kis Ella, aki a saját gyermekeimnél is fiatalabb. Egy véletlen folytán derült ki, hogy apa első gyermeke Rebeka, akinek éppen csak a létezéséről tudott, de szem elől tévesztette. Mindig az élet írja a legjobb forgatókönyvet. Hiába nem egy argentin szappanoperában élek, az is kiderült, hogy Rolf lánya vér szerint nem is az övé. Hála az égnek Rolf ezzel már nem szembesült, ugyanis Rebekának nem volt alkalma elmondani neki az igazat. A jóisten megkímélte Rolfot attól, hogy ezzel szembe kelljen néznie. Bár nekem meggyőződésem, hogy Rolf tudta az igazságot, de annyira szerette Tarát, hogy ez őt egyáltalán nem zavarta. Ezt soha nem fogjuk már megtudni.

Ennyi trauma után csoda, hogy ki vagyok borulva? Másnak az egész életében nincs annyi fordulat, mint nekem az utóbbi egy évben. A fiaim különbözőképpen próbálják feldolgozni az apjuk elvesztését. Csongor egyébként is problémás kamasz volt, de mióta Rolf nincs velünk, azóta agresszív is, szóval hetente szakemberhez járunk, Kristóf meg a temetés után olyan szinten magába fordult, hogy fél év kellett ahhoz, hogy újra közel tudjak hozzá kerülni. Ő volt az első, aki felvetette, hogy el kellene utaznom. Kiskamasz létére tökéletesen átlátta, hogy a közös nyaralásunk egy erőltetett menet volt, kínosan figyeltünk arra, hogy jól érezzük magunkat. Határozott elképzelése van azzal kapcsolatban, hogy mi a gyógyír az ő fájdalmára. Szerinte hagynom kellene őt gépezni, mert játék közben jól érzi magát és nem gondol semmire. Megemlítettem ezt Olgának, a pszichológusomnak, és azt mondta, hogy ez Kristófnál ösztönös reakció, ő így védekezik. Azt pedig, hogy utazzak el valahová, a környezetemben mindenki egyöntetűen támogatta.

Mivel a temetés után villámgyorsan visszaálltam dolgozni, és igazán hatékony módja volt ez az „életben maradásomnak”, a főnököm is jóváhagyta a szabadságomat. Igazából, amióta Rolf nincs velem, a munkába menekültem. Széthajtottam magam, és minden magamtól elvett figyelmet az újság tökéletesítésére fordítottam. Azóta arculatot váltottunk és új weboldallal gazdagodtunk. Kiskorom óta újságíró szerettem volna lenni, nem emlékszem rá, hogy valaha is mást akartam volna csinálni. Emlékszem, hogy kezdődött. Anya és apa soha nem éltek együtt, jóformán nem is jártak együtt, csak úgy lettem. Persze apa minden gyermekneveléssel kapcsolatos kötelességét teljesítette, és miután anya hozzáment a nevelőapámhoz, onnantól azt gondoltam, hogy mégiscsak nekem a világon a legjobb, hisz nem egy, hanem mindjárt két apukám lett. Ez azért jobb felállás, mint akinek egy sincs, például Jankának nem volt. Szóval nem éltem ezt meg tragikusan, inkább különlegesnek éreztem ettől magam. Amikor apánál töltöttem az időmet, minden reggel villásreggelivel készült és egymással szemben ülve újságot olvastunk. Én alig tudtam lapozgatni, de minden alkalommal a kezembe nyomta a kulturális rovatot és a pletykákat tartalmazó oldalakat. Bevallom, nem mindig olvastam. Inkább arra voltam kíváncsi, hogy apát mi köti le olyan nagyon. Akkor azt gondoltam, hogy az újságíróknak hatalmuk van mások felett, ha ezek a különleges képességekkel rendelkező emberek valamit leírnak, akkor arra mindenki, még az én mindenható édesapám is odafigyel. Olyan akartam lenni, mint ők. Hatással akartam lenni az emberekre, bár ennyi év távlatából elképzelhető, hogy valójában csak az apukám figyelmére pályáztam… ez a cél lebegett mindig a szemem előtt.

Rolf cégében kommunikáció szakos diplomával marketingasszisztens voltam, de a fiúk születése után olyan újsághoz sikerült bekerülnöm, ami elég fajsúlyos, főleg a nőket érintő témákban. Ez volt a szívügyem. Az évek során a kemény munka meghozta a gyümölcsét, először rovatvezető lettem, majd nem is sokára, amikor az elődöm saját céget alapított és kilépett, főszerkesztővé léptettek elő. Ma már viszonylag kevés cikket írok, de a mindenem ez a lap. Idén volt húsz éve, hogy megalakult a Női Vonal magazin, ennek alkalmából jöttünk ki egy újabb, fiatalosabb logóval és új dizájnnal. Az online média térnyerése miatt ráerősítettünk a weboldalra, és amióta megtripláztuk a videós tartalmakat, a látogatószám is rohamosan növekszik. Szeptember elsején indultunk az újításokkal, és addigra kellett a teljes reklámkampány minden részletét összehangolni. A nagyközönség most találkozik mindezzel, de mi már hónapok óta ezen dolgozunk. Innentől csak figyelnünk kell, hogyan fogadják az újításokat.

Az időzítés a magányos nyaralásra szinte tökéletes. Azt leszámítva, hogy az iskolakezdés körüli felhajtás és a meló teljesen kifacsart. Legszívesebben egy hétig csak feküdnék. Ahogy ezt kigondoltam, rájöttem, hogy tulajdonképpen akár ezt meg is tehetem. Bármit megtehetek itt egyedül.

Megittam a koktélomat és visszasétáltam az apartmanomba. Természetesen szembetalálkoztam a szálloda helyettes vezetőjével, ebben egy pozitívum volt, jelenleg nem félmeztelenül, ragyogó vízcseppekkel a testén állt meg velem szemben. Bosszantott ez a pasi, de nem tudtam beazonosítani, miért. A jelenléte idegesített. Túl tökéletesen néz ki, és nagyon kedvesen mosolyog. Amióta Rolfot megismertem, nem volt olyan férfi az életemben, aki felkeltette volna az érdeklődésemet. Mosolyognom kell, ha eszembe jutnak Rolf féltékenységi jelenetei, amelyek az utóbbi időben rendszeressé váltak. Igyekeztem hárítani a vádaskodását, de mindig talált valami okot, hogy bosszantson ezzel. Eleinte viccel ütöttem el a viták élét, de a halála előtti időszakban már nagyon terhes volt, persze ez a történtek után már lényegtelen. A saját bőrömön tapasztalom, hogy az az orbitális közhely, hogy idővel a régi emlékek megszépülnek, mennyire igaz. Kicsit olyan ez, mintha az emlékeink fekete-fehér képek volnának, és az idő múlásával a tudatunk ezt a képet szisztematikusan szépiává lágyítaná. Nem éltünk rosszul, kéz a kézben minden problémán túl tudtunk lendülni. Vagy így, vagy úgy, de nem toporogtunk egy helyben. Minden barátnőm arra biztat, hogy legyek nyitott a férfiakkal kapcsolatban, na hát kábé ennyire sikerül, mint a tengerparton. Ott állt előttem ez az Adonisz, én meg szimplán bunkó voltam vele. Az a nagy helyzet, hogy minden hasonló helyzetben azonnal kitűzöm a zászlót, és onnantól én mondom meg, hogy merre van az előre. Janka folyamatosan cseszeget emiatt, szerinte ideje lenne körbenéznem.

Megcsörrent a telefonom. Emlegetett szamár.

– Hali, épp rád gondoltam – szóltam bele a telefonba.

– Máris hiányzom?

– Nem, csak… – ekkor közbevágott.

– Jaj, Dalma, csak egyszer történne olyan, hogy nem azt mondod, amit gondolsz. Néha lehetnél kicsit árnyaltabb!

– Mint például? – Tudtam mire gondol, de mindig húztuk egymást.

– Mond neked az a szó valamit, hogy szivárvány?

– Naná! Az az égi látványosság, ami valójában nem is létezik. Az csak egy optikai jelenség – kezdtem bele a magyarázatba.

– Nem érdekel, hogy mi a szivárvány fizikai vagy mit tudom én, milyen tudományág szerinti definíciója! – állított le. – Engem csak az érdekel, hogy igen ritkán látható és minden egyes alkalommal képes ámulatba ejteni.

– Téged egy izmos felsőtest is ámulatba tud ejteni. – Nem tudtam nem lecsapni a magas labdát. Janka még mindig keresi az igazit, és egész komoly repertoárt tudhat maga mögött.

– Oké, te nyertél – zárta le a szócsatát, amit egyébként rendszeresen és órákon át tudunk vívni. Mi így működünk. – Azt meséld el, milyen a hely.

Beszámoltam az utazásról, meg hogy már voltam lenn a parton, és elmeséltem, milyen a szobám.

– Semmi érdekes?

– Mire gondolsz?

– Egy hat és fél perces szex a repülő mosdójában?

– Nos, az valóban érdekes volna… – nevettem el magam.

Janka volt az egyetlen, akivel őszintén tudtam beszélni erről is. Neki el mertem mondani, hogy hiányzik a szex. Nyilván a Rolffal való intimitás, bár Janka meggyőződése, hogy nem kell minden együttlét mögé érzelmeket gondolni. Szerinte ezt is meg kellene tanulnom, de az a helyzet, hogy még kimondani is alig tudtam ezt, mert valami nyomasztó bűntudat lesz úrrá rajtam, ha arra gondolok, hogy jólesne, ha valaki kényeztetne.

– Sehol egy görög istenkirály pasi?

– Ami azt illeti, akad. – Nem is tudom, miért kezdtem bele. Innentől Janka kérdésáradata megállíthatatlan volt. Minden interakciónkat részletesen el kellett mesélnem, és Janka nem volt feldobva a hallottaktól.

– Dalma, most nem viccelek. Figyelj rám! – Valóban nagyon figyeltem. – Elutaztál Görögországba, ott is egy majdnem lakatlan szigetre, aminek a nevét sem tudom megjegyezni, és megpróbálsz önmagad lenni. Elvileg nem csomagoltad be a bőröndbe a fájdalmadat. Ugye itthon hagytad? – Ugyan ő nem látta, de akaratlanul is bólintottam. – Na, akkor mi a teendő?

– Fogalmam sincs. – Tényleg tanácstalan voltam.

– Te ott egy ismeretlen nő vagy, nincs gyereked! Egy sem, nemhogy kettő! Férjed valóban nincs, de arról senkinek nem beszélünk. Oksa? Tehát, kedves leszel a pasihoz, és nem tervezed meg minden lépésedet. Azt fogadod el, amit kapsz. Érthető ez?

– Nagyjából.

– Akkor pontosítok! Ha például mosolyogsz, elképzelhető, hogy beszélgetni szeretne. Mit teszel te ekkor?

– Beszélgetek? – kérdeztem bizonytalanul.

– Hurrá!

– És mit nem mondasz el?

– Letagadom a kölyköket, és hogy özvegy vagyok.

– Szuper! Csak ne említsd őket! Meg semmit, amit itthon hagytál. Csak az „itt és most”-ra koncentrálj. Menni fog?

– El sem tudom képzelni.

– Dalma! A kedvemért próbáld meg, kérlek! – szinte könyörgött.

– Oké – egyeztem bele.

– Ez olyan oké, hogy tényleg oké?! – faggatott.

– Igen, olyan! – Ebben a pillanatban valóban úgy gondoltam, hogy teszek egy próbát.

Miután elismételtette velem háromszor, hogy csak magamra figyeljek, elköszöntünk egymástól. Janka, mi lenne velem nélküle? Az ő életenergiája segített át számtalan nehéz helyzeten. Középiskola óta barátok vagyunk. Szinte semmiben nem hasonlítunk, mint a Jin és a Jang, olyanok vagyunk. Szeretem és kész.

Felhívtam a gyerekeket, ha már a következő napokban le kell tagadnom őket, legalább ma legyek még anya. Nem volt túl tartalmas beszélgetés egyik fiúval sem, de legalább tudom, hogy nem kell aggódnom.

Lezuhanyoztam és felvettem egy atlétát és a kedvenc farmeremet. Nem érdekelt különösebben, hogy nézek ki, mert semmilyen elvárásnak nem akartam megfelelni. Az érkezésünkkor elmondta a recepciós, hogy a vacsora svédasztalos, és hogy általában a nagyteraszon tálalnak, várhatóan sok saláta és grillhús meg hal lesz a menü. Azt hiszem, ez nem egy kisestélyis hely. Egyébként valóban olyan, ahogyan Kata leírta. Kata volt az első főnököm az újságnál, és nagyon megkedveltük egymást. Azóta is tartjuk a kapcsolatot, ritkán találkozunk ugyan, de egyetlen alkalmat sem hagy ki, hogy ajánlatot tegyen, hogy dolgozzam nála. Tanácsadó céget hozott létre és sokféle területről gyűjtött maga mellé embereket, akikkel jól működteti a stúdiót. Kata kiváló újságíró volt, de beleásta magát a spirituális világba és ez be is szippantotta őt. Ő ajánlotta ezt az isten háta mögötti helyet, azt mondta, biztos benne, hogy itt megtalálom, amit keresek, bármi legyen is az.

Janka ösztönzésére egyre inkább hajlok afelé, hogy a bánatomat hátrahagyva tervek nélkül, spontán kiélvezzem ezt a pár napot. Jöjjön, aminek jönnie kell.