Halál az orvosokra!

szerző neve

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

A rajzok Bacsó Gergő munkái.

mottó:

Az élet pusztáján fontolva haladva

Átváltozok majd ezernyi alakba.

A legfőbb vágyam mégiscsak az,

Hogy legyilkolhassam az orvosokat!

A közelgő változás traumája beárnyékolta számára a mulatságot. Pedig nagyon szerette a farsang zárótáncát, a moriszkát, ezt a féktelen, régi koreográfiát, amit mai úgy roptak még, akár hajdanán.

Mielőtt nekikezdtek volna lejteni, a fiatalok nevetve egymás után kormozták be arcukat, ezzel

,,mórrá” váltak, majd megfogták egymás kezét és végtelennek látszó hosszú sorba rendeződtek, kötél alakzatba, ekkor csendült fel Tilman Susato zenéje és ez a kanyargó kötél végig lejtett termeken, folyosókon keresztül ki a kertbe, a parkba, a szabadba, onnan vissza az épületbe csörgőkkel, jókedvvel, féktelenül. Ütemre toppantak meg, tapsoltak és fordították meg fejüket egyszerre a másik irányba, egy pillanat, a kezek ismét összekapaszkodtak és bábuként vonták tova szédületes erővel a tánc résztvevőit.

B. Országban különös hagyománnyal bír ez a móriszka tánc, nem csak farsang idején, máskor is találnak rá alkalmat, hogy egymást húzva-vonva, mégis könnyedén, élen a hopmesterrel eltáncolják.

Ugyanis B. Ország első keresztény térítője egy idetévedt ,,mór” szerzetes volt, ő lett az ország első

prímása, püspöke.

Hát Bercel nem tudta mórrá maszkírozni a fizimiskáját, világos haja, kék szeme, arcberendezése élesen elütött kormossá kent bőrétől, akárcsak haláli belső hangulata a mulatók vígságától. A vidám zene titkos vonulata szomorú elmúlást közölt vele, gondolkozott azon, vajon a jelenlévők is kihallják-e belőle, ők is olyan szomorú szívvel lépkednek-e, mint ő. Ennek nem fedezte fel a tanújelét. Persze, miért hallanák ki belőle, nekik nem kell odahagyniuk barátaikat, régi munkahelyüket, ismerőseiket, szüleiket, hogy feleségük kérésére Európába utazzanak és ott vállaljanak munkát. Beus, Beáta, az ő

kis aranyos felesége az, aki nem fér a bőrébe. Fejébe vette, hogy levéltárosként tudományos kutatás végzésére pályázik pont külföldön, a bábszínházak múltját szeretné vizsgálni az ottani könyvtárakban. Ez a mániája, hivatása, munkája, ebben leli örömét. A baj az, hogy nem idehaza, hanem idegenben kívánja ezt megvalósítani, ráadásul ami a legnagyobb baj, meg is nyerte a pályázatot, mehet kutakodni Európa légkondicionált könyvtáraiba. Egy esztendőről van szó és nagy volt az öröme a pályázat megnyerésekor, addig, amíg ő Bercel fel nem tette a kérdést: vele, élete párjával mi lesz? Mi lesz akkor, ha levéltári munka – amint azt rebesgetik – tovább tart egy esztendőnél? Megpályázik egy külföldi munkát és nem gondol a következményeire?

Így elmélkedett az ifjú férj, aki titokban reménykedett, felesége soha nem nyeri el a pályázat nyújtotta külföldi kutatási lehetőséget. Talán a neje sem hitt abban, őt hozzák ki nyertesnek, ezért érte a két embert készületlenül a párkapcsolati krízis. Végül belátta, tévedés ez az egész, nem hagyhatja itt másfél évre a férjét. Próbált visszakozni, mire Bercel nagyvonalúan felajánlott, keres magának külföldi munkát, akkor együtt lehetnek odakint. És szerencsétlenségére talált is, Beus a nyakába ugrott, úgy örvendeztek, pontosabban csak a feleség. Már nincs mit tenni, menni kell. Ó B.

Ország! A szépség fog neki a legjobban hiányozni…

***

Ez a farsangi bál lett az utolsó, amit gyermekkori barátaikkal tölthettek, következett a fájdalmas búcsú tőlük, a rokonoktól, szeretteiktől. Két közegükből kiragadott, ismerőseiktől megfosztott árva érkezett meg a másfél szobás albérletbe.

Ez kerül ilyen sokba? – kérdezte Bercel. Irreálisan magas havi fix lakbér meg rezsi költség, no meg a kéthavi kaució? Még jó, hogy a kocsit sikerült áthozatni B.

Országból, így annak csak a forgalmi engedélyét kell itt érvényesíttetni. Ebben is kell Beus segítsége, Bercel alig ért valamicskét angolul, míg Beus több nyelvet beszél, a helybélit is érti.

Rámoltak, rendezkedtek. Tudták, holnap kezdődik a munka. A feleség tele volt lelkesedéssel, bizakodással, a férjecske letargiával. Míg Bea arról beszélt, milyen izgalommal töltik el a feltárulkozó új kutatási perspektívák, Bercelnek az otthon maradt haverokon járt az esze. Arra kapta fel a fejét, hogy felesége cinkosan célzást tett arra, nem bánna, ha esztendő leforgása után áldott állapotban térne vissza hazájába. Bercel nem válaszolt rá. Nem akarta elrontani párja kedvét, azzal, hogy neki ilyen állapotban fel sem áll, szótlanul pakolt, nézte amint Bea előveszi a könyveit, az utazótáskából előbújnak kedvenc bábfigurái: Paprikajancsi vörös orral, porcelán kisasszonyok,

mozgatható lompos kis állatok.

Délután lement a parkolóba a kocsiját szerelgetni. Ebbe belefeledkezhetett a szürkésfehér ég alatt. Keze olajos lett, egy csavaranya elgurult, végül is machinációja sikerrel járt, elérte, amit akart.

Mire felment a hatodik emeletre, hajlékuk már lakható lett, neki az ajtócsengő szerelése maradt.

Ennyi pénzért még az sem működik? Javítás után ténfergett, nem találta a helyét. Még jó, hogy webkamerán keresztül beszélhetett a szüleivel meg a haverjaival.

***

B. típusú kiserőmű építéséhez lett szerződtetve, ahol általánosságban kizárólag hazájának fiai dolgoztak, Bercel ezt már elutazása előtt tudta. B. állami tulajdonú kiküldetéses cégnél helyezkedett el, a technológiát nem bízhatták idegenekre. Kora reggel a központi irodaépülethez hajtott, jelentkezett, elvégezték a kellő adminisztrációs regisztrációt, megkapta a munkaruháját, védőfelszereléseit, szerszámait aztán teketória nélkül tudtára adták, vegye fel azonnal a munkát munkaterületén mivel a kivitelezés határidős megrendelés, a határidő pedig hamarosan lejár. A cégnek benne van minden reménye, mert a másik szépreményű munkatárs éppen szabadságon leledzik. Ha nem tarják a határidőt, megvonják az ott dolgozók prémiumát.

Bercel tettre készen parkolta le kocsiját a munkaterülete egy magas, vékony építmény előtt.

Olyan volt ez az építmény, mint egy gigászi minaret, vagy mint egy nagyon magas malom vagy éppen szélerőmű, kinyújtott csápjaival, melyek elfordíthatók voltak, ám nem pörögtek, nem a szél miatt alakították ki tagjaikat.

Munkatársai a földszinten ültek és láthatólag örömmel vették érkezését. Két fő alkotta a létszámot: az egyik nyugdíj előtt álló, élelmedett korú, kedélyes bácsika, a másik körülbelül ötven éves, korám őszülő alak. Újságot olvasgattak éppen. Túl esve a kötelező bemutatkozási tiszteletkörökön Bercel azonnal dolgozni akart., mondván, nem akarja elveszíteni a beígért prémiumot. Az öregek érdeklődve hallgatták, bólogattak, támogatásukról biztosították, ám leszögezték, segítségükre kizárólag itt, a földszinten számíthat, Bodo bácsi már élelmedett korú, a lábai nem bírják a lépcsőket, nyugdíj előtt senki sem várhatja el tőle az ilyesfajta megerőltető

aktivitást. Berkenye kollega ugyan még csak ötvenkét éves, az ő esetében a munka dandárjától való távolmaradásnak a fő oka idült tériszonyában keresendő, emiatt képtelen Bercelnek hathatós segítséget nyújtani. Ők a maguk részéről befejezett tényként fogták fel a prémium elmaradását.

Imádkoztak az Úr Jézushoz segítségért és lám a segítség meg is érkezett egy jóképű ifjú titán képében, aki bár nem titáni alkatú, inkább középtermetű, kellemes kisugárzású fiú, jobban mondva férfi, ifjú férj.

Bercel tehát nekilátott a kivitelezésnek. Teherlifttel hordta az elemeket a legfelső erkélyig, onnan csigalépcsőn a csúcsra. Ott letette a nehéz tápegységeket, kikötötte testét biztonsági hevederrel, kimászott a rácsos nyúlványok végére, rögzítette az elemeket, némelyiket bekötötte a hálózatba, a többit előkészítette, elrendezte. Alig fért el a felső erkélyen a kötőelemek és tápegységek darabjaitól, keresztül kellet ugrándoznia rajtuk, szorgosan kötözgette hálózatba és rögzítette kapcsaikat a kinyúló rácsos szerkezetre, olimposzi magasságban, irdatlan, szívóhatású mélység fölött.

És ennek nem akart vége szakadni. Nap, mint nap többet dolgozott, hordta föl a tápelemeket az erkélyre és szerelte fel rácsos szerkezetre. A munkadarabok osztódással szaporodtak, napról-napra több lett belőlük. Kollégái jó szóval bíztatták, elnézték tevékenységét és újságot olvastak miközben

pártfogoltjuk kora reggeltől estig hajszolta magát. A munka nem fogyott, mondhatni szaporodott Bercellel ellentétben, aki holtfáradtan, testileg-szellemileg elcsigázva, izomlázzal dűlt ágynak éjszakánként.

– Mi újság? – kérdezte meg élete párjától egyik este a gyorsétterem házhoz rendelt menüjét fogyasztva. – Hogy meg a munka a levéltárban?

Válaszként Beáta se szó se beszéd sírva fakadt, Bercel nem győzte vigasztalni, kiszedni belőle, mi a baj.

– Nem engednek kutatni, aktákat szortíroztatnak velem – szólt a panasz -, ez nem szakmai munka, egész nap leltározunk, teljesen ki vagyok készülve idegileg.

Míg a munka szaporodott Bercel és Beáta éjszakánként élettelen bábuként feküdtek egymás mellett várván sorsuk jobbra fordulását.

Nem! – lázadt fel másnap Bercel tapasztalva munkatársai teljes érdektelenségét. Ráförmedt az idősebbekre: vegyenek részt tevékenyen a munkafolyamatokban!

– Értsétek meg, ez nem B. Ország, itt nem érvényes az ottani munkatempó! Ezt időre kell felépítenünk. Rakjátok össze az elemek kötőrészét itt alul, addig én szoftvert frissítek a programon.

Amíg hordozható számítógépén billentyűzött a másik kettő fel-alá futkosott, egymásnak ütköztek, madárijesztőként kapkodtak, olyan ügyesen, hogy valódi produktumot a teljes munkaidő alatt nem hoztak létre. Többet ártottak, mint használtak, Bercel saját szemével láthatta, tehermentesítésre alkalmatlanok.

Ugyanakkor Beáta megpróbáltatásai sem értek véget. A levéltár költözködött, az iratok szortírozása, becsomagolása lélekőrlő, reggeltől estig tartó munkája nem az volt, amiért ide jött.

Legyen vége! El innen! – gondolták mind a ketten.

Érlelődött bennük a gondolat, hogy kimondják egymásnak: kudarcot vallottak. Vissza B. Országba minél előbb!

Egy különösen fárasztó munkanap után Beácska megint sírva fakadt férjecskéjének, könnyektől fuldokolva kérte, hagyjanak itt csapot-papot és utazzanak haza.

– Rendben – válaszolt megtörten, de legbelül titkos elégedettséggel Bercel -, holnap még befejezem, amit elkezdtem, holnapután pedig azonnali hatállyal felmondok. Jó lesz így?

Beáta bólogatott. A probléma az, hogy ő csak a jövő héten tudja ugyanezt megtenni, akkor éri el a főnökséget.

– Néhány nap, azt még kibírjuk – simogatták meg a könnyező arcot a kecses. Ám edzett férfiujjak.

***

,,Megtörtént a három. Már hárommal végeztem. És észre sem vette senki. Másnak tulajdonítják a gondosan kitervelt, előre megfontolt szándékkal végrehajtott műveleteket. Világgá kiabálhatnám

tetteimet, úgysem hinnének nekem. Minek? Mi várhat rám még itt? Nem ismernek el, nem ismernek fel. Másokat gyanúsítanak, mások után nyomoznak, én fel sem merülök, nem jövök képbe. Mintha semmit sem csináltam volna. Egy főorvos, egy boncmester, egy patológus nőszemély. Igaz, más-más városban, más-más módszerrel, de mégis, nem kéne összefüggéseket felfedezni ebben a rendszerben? Minek menjek vissza a munkahelyemre, nincs értelme. Hm. Érkezett egy új fiú, Bercel a neve. Bercel… – jól hangzik, jó érzéseket kelt bennem a neve. Kíváncsi vagyok rá, meg kellene előbb néznem őt… Unom, unom ezt az egészet és nem tudom, miként lehetne impozánsan befejezni?

Muszáj, muszáj még egy negyediket is? A szépség különleges inspirációt sugároz felém. Bercel…

Jól van, megnézném, ki ő. Ha képes vagyok erőt meríteni belőle, hát nem bánom maradok még…

Uram Jézus add, hogy valami nagy, szép tettben távozhassak innen, add, hogy megmutathassam, mire vagyok képes. Inspirálj Uram, inspirálj!”

***

Ez a reggel is úgy kezdődött, mint a többi. Habár nem, mégsem egészen úgy. A döntés megszületett, az elmére települő gondok kőgolyóra köteleit szakítva zuhant a szakadékba, a terheletlen tudat pedig a szabadulás ígéretétől megittasulva szárnyalt az ég felé, onnan szemlélve immár elmúlt küzdelmek szépülni készülő kontúrjait. Először a feleségét fuvarozta a levéltárba, majd saját munkahelyéhez vette az irányt, ki a külváros szélére, a prérire, ahol a b. fajta erőmű blokkjait szerelték be.

Benyitva a földszintre Bodo bácsit és Berkenye urat szokatlanul felvillanyozott lelkiállapotban találta. Meglepetésére a kollégák cinkosan mosolyogtak, a szanaszét pakolt szerkezeti elemek pedig eltűntek, csupán egy darab maradt, az nagy gondossággal éppen a csigalépcső elé helyezve. Mi történt?

Fent meglepetés várja – biztatták rejtélyesen.

Bercelnek veszélyérzete azt sugallta, érdeklődjön-tapogatózzon előbb, miféle meglepetést tartogatnak számára a tetőn. Óvatosan letelepedett az öregekhez az asztalhoz, gyanakodva hallgatta, miről beszélgetnek az újságjaik mögül.

– Patológus asszony – örvendett Bodó bácsi. – azt írják jégcsákánnyal verté szét a fejét.

– Ez már döfi – helyeselt Berkenye úr. – A múltkori főorvos sem volt rossz fogás, ez a patológus nő

viszont kiváló választásnak bizonyult. Remek! Mondhatni fenomenális! Büszke vagyok rá.

Emlékeztetlek, hogy volt szerencsém ezt a személyt előzetesen hősünk figyelmébe ajánlani.

– Ne kezdjünk megint vitát! – fanyalgott Bodó bácsi – Azt is letagadtad, hogy a főorvost én ajánlottam neki!

Berkenye úr valóban nem kívánt vitába bonyolódni. Lemondóan lapozott aztán megjegyezte:

– A férjét gyanúsítják. Válni készültek. Nem tudtak megegyezni a vagyon elosztásán. Ezt tartják indítéknak.

– Nagyszerű! Ezek teljesen hülyék.

– Félek, a Szent Lélek lovagja elkedvetlenedik. Ez már a harmadik, hogy nem ismerik fel. A főorvosnál a feleség szeretőjét kapcsolták le, a boncmestert rablótámadás áldozatának nyilvánították.

– Felháborító! Egy b. lovaggal kapcsolatban rablótámadást emlegetni! Biztos vagyok benne, hogy nem tűnt el semmije sem. A priorok országából jött harcosoknál ilyesmi nem fordulhat elő. Mit ki nem találnak! – méltatlankodott Bodó bácsi. – Mondd csak fiam – fordult az asztalon könyöklőhöz -, tudod te, mi az a boncolás?

Bercel eltűnődött a kérdésen. Összeszedte az iskolában tanultakat, összeroncsolta homlokát, aztán olyasmit mondott, hogy a boncolás az, ami ellen B. Ország sokat harcolt régen.

– A boncolás Európában ma is létezik – szólt az öreg végig hallgatva a gyatra műveltségről tanúbizonyságot tevő fiatalt. – Ez itt a napi valóság része. Nem tudtad?

Honnan tudta volna? Ilyesmi B. Országban nincs és kész. Ez természetes. Otthon el volt foglalva a munkával, bulikkal, haverokkal meg az asszonnyal. Berkenye úr apolitikus alkatnak nevezte, aki alapfogalmakkal sincs tisztában. Majd az éltesebb kollégák segítenek az itteni tájékozódásban –

ajánlotta föl.

Bercel jobb szerette volna, ha munkatevékenységben segítenek neki. Felállt a csigalépcsőhöz lépett, vállára vette a szerkezeti elemet (elképzelni sem tudta, hova tűnt a többi darab) és megindult vele a felvonóhoz. Elromlott! – tájékoztatták. Túl sokszor használták mostanság. Kénytelen volt vállán a nehéz szerkezeti elemmel gyalogosan nekivágni a nehéz útnak. Ahogy haladt felfelé érezte.

Megérezte. Lelkében különös, nem rég hallott zene lobbant, először lassabb szilofon pendüléssel, majd teljes zenekari ráadással, dobbal csörgőkkel, fúvósokkal Tilman mester Morisquae indulójához hasonló muzsika zendült fel, az, amit a farsangi bulin is hallott.

,,Közeledik. Dobognak a léptei. Érzem őt előre. Kellemes. Új erő ébred bennem. Pedig még meg sem pillantottam. Izmos, jól bírja a munkát. Gyere csak, gyere feljebb, fiú!”

Bercel a tetőhöz ért. Már nagyon izgult, mert a zene befejeződött. Valaki van fent! Nevetséges, még egy kisfiú sem szokott félni fényes nappal. Hát még ő. Ő, bizony senkitől sem fél.

Az utolsó lépcsőfoknál kezdett megdermedni. A tetőtérről behasító napsugárnyalábok háttérbe szorították a háta mögött maradó lépcsőház hideg fehér fényű megvilágítását. Már minden fényárban tündökölt.

Az első, amire pillantása vetült a férfi divatsportcipők voltak, fölötte izmos lábakat rejtő

munkásnadrág szárai. Viselőjük a korláton ült a mélység felett.

Egymásra vetítették szemük fénysugarát.

Ott ült tehát fent a korláton, háttal a szédítő mélységnek, kezében egy nyitott könyvvel. Érkezését megelőzően valószínűleg olvasgatott, most á nézett és felvont bal szemöldökét halvány mosollyal az arcán.

Bercel csak állt tátott szájjal a lépcső utolsó előtti fokán, vállán a nehéz teherrel. Ennek a megcsodált szépségen kívül az is oka lehetett, hogy a teraszon meglepő rendezettség honolt.

Megszűnt a zsúfoltság, a szerkezeti elemek, mind felszerelve, bekötve, indításra készen egy kivételével, azzal, amit éppen felcipelt ide.

Máig így állna megkövülve a jövevény, ha az előkelő sportcipős –munkásruhás idegen össze nem csapja a könyvet és le nem veszi róla a vállán viselt terhet, mégpedig olyan mozdulatsorral és udvarias könnyedséggel mintha az aranybavont királyok egyik gáláns bárója lenne.

– Így ni – tette le a padlóra -, most már nincs akadálya a megismerkedésünknek. Alighanem te vagy Bercel. Sok jót hallottam már rólad. Én Benyus vagyok.

Meginvitálta maga mellé a korlátra, háttal a szédítő mélységű tájnak, cigarettával kínálta, amit Bercel visszautasított. Egy éve leszoktam – mondta bizonytalanul és a szépség búzavirág kék szemeibe pillantott dacosan. A csalódottság felhőjének árnyéka vonult át a gyönyörűség kék óceánján. Utána megint derű sugárzott. Ám ezt kis felhőt sem lehetett elviselni. Mégis adj egy szálat! – kérte. Tüzet is kapott, együtt pöfékeltek a világ tetején. Megtudták egymásról, hogy az ország két különböző szegletéből származnak, otthon valószínűleg sosem találkoztak volna. Benyus Bercellel azonos évjáratú és szintén nős, sőt egy kétéves kislánya is van már. Elmondása szerint a felesége elzavarta hazulról messzi idegenbe több pénzt keresni. Ezt úgy mondta, hogy beszélgetőpartnerében kételyeket ébresszen, Bercel nem is hitte el legutolsó állítását, megsejtette, hogy Benyus önként vállalt külföldi melót.

– Felszereljem ezt az utolsó szerkezeti elemet? – kérdezte új ismerősétől.

Benyus amondó volt, ráér az holnap is, Bercel aggodalmaskodott.

– Eleget dolgoztál, amíg én szabadságon voltam – ugrott fel az aggodalmaskodásra Benyus. – Ezt az utolsót majd én felszerelem.

– A többit – kérdezte félszegen Bercel -, a többit hogyan tudtad ilyen gyorsan felszerelni?

Benyus elmosolyodott.

– Az évek meg a rutin – válaszolta.

Figyelt majd hozzátette:

– Hazudtam – vallotta be. – Az igazság az, hogy a Szent Lélek segített.

Azzal nekilátott a munkának. Bercel egyik verziót sem hitte el.

Mindenfajta védőfelszerelés és biztosító kötélzet nélkül sétált ki a vállán a szerkezeti elemmel a kinyúló rácsos szerkezetre a tátongó mélység fölé a tériszony vagy megingás legcsekélyebb jele nélkül. Gyönyörű marionett bábúként mozgott és dolgozott, tökéletes mozdulatokkal és szépséggel, meghökkentően gyorsan.

– Te hülye, azonnal gyere vissza onnan – szakadt ki az üvöltés Bercelből.

De Benyus nem mászott vissza addig, amíg munkáját be nem fejezte.

– Féltesz? – kérdezte ismét munkatársa mellett állva – Ez jó jel.

Amaz zavart lett.

– Nem – hebegte-, de védőfelszerelés nélkül veszélyes. Öv meg heveder nélkül nem szabad.

– Jó van – mondta Benyus, hogy ne feszítse tovább a lélek húrjait.

– Nézd csak – váltott témát, széles mozdulattal a makettá zsugorodott lenti épületekre, a tájra mutatva -, ezek ott lent próbálnak élni, érvényesülni, boldogulni, gyermekeik jövőjét bebiztosítani, küzdenek, amíg fel nem boncolják őket, melyet sztoikus nyugalommal viselnek el, ami számomra teljességgel érthetetlen. A mi feladatunk, hogy helyes irányt, követendő magatartási mintát mutassunk nekik.

A második szál cigarettával kínálta meg beszélgetőpartnerét, amit az már vonakodás nélkül fogadott el.

– A testünkkel való rendelkezés minden ember veleszületett és elidegeníthetetlen joga. Másfelől ennek a jognak a semmibe vétele sérti az általános jóérzést, sárba tiporja az emberi méltóságot. Ősi, belénk oltott törvényt rúg föl, olyat, ami egyidős velünk. Az itt dolgozó vagy tanuló b. állampolgárok részére nemcsak diplomáciai védelmet igénylünk saját hazánktól, amit amúgy is megkapunk, hanem kollektív jogokat követelünk az itteni döntéshozóktól először kolóniánk részére, majd pedig követelni fogjuk a kollektív jogokban rögzített boncolásmentesség kiterjesztését, -igen, nincs megállás –

mindenkire, az őslakosokra is. Érted? Európát meg kell szelídítenünk! Egyet értesz?

– Ha te mondod…

– Nem, nem csak, ha én mondom! – lobbant szeméből-hangjából ismeretlen indulat – Nem csak, ha én mondom! – pöckölte le a csikket az alantas, boncolásra ítéltetett és ez alól felszabadításra áhítozó népességre. – Mára befejeztük a munkát, gyerünk le!

Megegyeztek a csigalépcsőzés közben, hogy ezentúl korán hazamennek, vigyázzanak a területre az öregek, eleget lógtak úgyis, az effektív munkát végzők megérdemelnek egy kis extra pihenést.

Az öregek el voltak ragadtatva Benyustól, épphogy kézfejére csókot nem leheltek.

– Örvendek, hogy a szerszám, melyet volt szerencsém rendelkezésére bocsátanom a Szent Lélek lovagjának, értesüléseim szerint hasznos szolgálatot tett.

– Ó, igen. Köszönöm, máris visszaadom.

Benyus kivette lakattal elzárt szekrényéből a jégcsákányt.

– Megtisztítottam, Berkenye úr!

Bodo bácsi saját rátermettségén lelkendezett, nem rejtette véka alá, hogy egy bizonyos személyt ő ajánlott Benyusnak, kifigyelte szokásait, követte mozgását a közösségi oldalon, a sikerben tehát neki is van némi része. Kár, mégis nagyon kár, hogy a valódi indíték titokban maradt.

– Ez tényleg nagyon nagy – baj helyeselt lehangoltan Benyus –, így a valódi indítékot megint homály borítja. Legközebb hagyok ott egy cetlit, amiben kifejtem az okot.

Jó ötlet, jó ötlet! – örültek az idősebbek. Akkor majd az egész világ megtudja az igazságot.

Szomorú, ha az általánosságba sorolják a rendkívülit. Isten óvjon benneteket! – kiáltott Bodó bácsi a gyors fiatalság után.

Kint Benyus is Bercel is kinyitotta kocsija ajtaját. Bercel elmesélte, hogy a motor alkalmatlankodik időnként, Benyus erre megígérte, legközelebb latba veti gépészeti szaktudását, mert ő ehhez is ért ám!

Hát akkor… – búcsúzott volna Bercel. Megtorpant a mondat közepén. Szerette volna látogatásra invitálni Benyust. Nem korai ez még néhány órai ismeretség után?

,,Na mi lesz? Miért ragadsz a földhöz? Többre, nagyobbra vagy hivatva az én barátságomra.

Miért késlekedsz, mire vársz? Na, mi lesz már?”

– Szóval – szánta el magát Bercel – meglátogathatnál minket egyszer. Amikor ráérsz. Szívesen látunk téged a feleségemmel.

– Szavadon foglak. Köszönöm.

Beültek a kocsijukba, egyik erre hajtott, a másik arra.

,,Mit szeretek benne? Egy jóképű parasztgyerek, semmi több. Simán lekörözött volna, ha a Lélek nem segít. Nekem inspiráció kell nem vetélytárs! Méghogy különleges! Dehogy. Ez fog engem inspirálni? Ezt akarom? Azt sem tudja, mi az, hogy boncolás. Él, mint hal a vízben. És mégis…

Igen, igen van benne valami különleges. Vagy csak a szépség igézetében élek?”

Ki tudja, miképpen, de ismét találkoztak az úton. A két autó egymás mellé ért a piros lámpánál, két sávban, picit eltolódottan.

Benyus kicsit előre dőlt, hogy a másik sofőr láthassa, ahogy előkelően int neki és mosolyog. Aztán gázt adott és eliramlott a messzeségebe.

Bercel erre elolvadt, mint a napra kitett fagylalt, teljesen lenyűgöződött. Egész úton hazafelé, azon tanakodott, miként vegye rá feleségét a maradásra. Maradni, maradni, maradni!

Bérelt lakásukban feleségén kívül egy másik fiatal nő is jelen volt, amire nem számított. Ez a különös történés felborította elképzeléseit. Valósággal megrémült, amikor a jövevény felállt a székből, pontosabban felkészült ehhez a művelethez, mert Bea segítsége nélkül ezt képtelen lett

volna megtenni. Kézhez kapva két támasztékos botját, kacsázó léptekkel, kificamodott, béna mozgással közeledett az önkéntelenül hátra lépő házigazda elé.

– Bemutatom neked Blankát – újságolta az ifjú hitves -, ő Varhidanból érkezett ide, velem fog dolgozni a levéltárban. És képzeld, befejeződött a költözés meg a leltározás, végre kezdődhet a kutatómunka. – repesett az örömtől.

Bercel ebből megtudta, hogy már a párja sem kívánja a gyors visszautat erőltetni. Amit ezután tudomására hoztak az kevésbé volt kívánatos megnyugtató. Szegény Blanka nem tudott még rendes albérletet szerezni – újságolta felesége -, ezért pár napig a kis szobában kénytelen náluk vendégeskedni. Ugye nem baj?

Nem, egyáltalán nem nagy baj. Ez egy kisebb katasztrófa, amihez ráadásul illik jóképet vágni.

Asszony valószínűleg meghibbant. Itt, idegenben, a honvágy ráveszi, hogy ispotályt rendezzen be a lakásukban. Persze, össze kell tartani, de ennyire?

Blanka vígan járkált a lakásban, kitekeredő, szánni való mozdulataival, két bottal tapogatva, látszólag roppant esendően, valójában rutinszerű begyakorlottsággal. Tolerancia ide, tolerancia oda, rossz volt ránézni.

Pedig ő nyíltan udvarolt a férjnek, csinos pasinak nevezte a füle hallatára, Bea szerencséjét méltatta, amiért ilyen sármos fiúba botlott. Ha mástól kapott volna effajta dicséretet, Bercel füle pirossá változott volna a szégyenpírtól, Blanka szavait viszont ócska hízelkedésnek vélte, nem vette komolyan, haragudott érte, a bókokat sértésként fogta fel. A vendégjog, a szánakozás, a jólneveltség azonban ilyetén érzelmeinek kimutatását szigorúan megtiltotta, maradt a kedélyes házigazda szerepében.

***

És ez így folyt jó pár napig, Blanka ott botorkált előtte illedelmesen elnézését kérve az esetleges zavarkodásért. Megpróbát jóképet vágni a dologhoz, elújságolta nekik (mivel együtt vacsoráztak) miféle érdekes munkatársra lelt, Benyus nevezetűre, másnap is róla áradozott, ezzel elárulta magát.

– Sokat beszélsz róla – jegyezte meg a felsége -, dohányzásra is ő szoktatott vissza?

Fején találta a szöget. Bercel egyiket a másik után szívta a legcsekélyebb lelkiismeret furdalás nélkül, ezen tevékenysége révén tudat alatt képes lett azonosulni csodált munkatársával. A nők ki nem viselhették a kis lakásban terjengő dohányfüstöt. Finom célozgatásukra Bercel mit sem adott.

Úgy volt vele, ha ő képes elviselni a bicegőt, akkor a füstöt se róják fel az ő skontójára, kiváltképpen, ha olyan tökéletes haverok is csinálnak ilyet, amilyen Benyus.

Éppen vacsorához telepedtek le az esti órákban és Bercel éppen arra gondolt, miképpen menekülhetne innen a következő napon és Blanka ugyan miért nem talál szállást végre szállást valahol másutt, szóval minden elő lett irányozva egy jó kis veszekedéshez, amikor csöngettek. Testes európai asszonyság, a lakástulajdonos toppant be rutin ellenőrzésre. Azonnal konstatálta az albérlet nem rendeltetésszerű használatát, két súlyos vétségben. Az egyik a dohányzás, a dohányfüst, a csikkek a hamutartóban. Nemdohányzó párnak lett kiadva a lakás, a falak füstösek lesznek, a bútorok nem különben, a plafon besárgul tőle. A második: hárman tartózkodnak, vélhetően életvitelszerűen itt, noha a szerződésben kizárólag kettő fő lett megemlítve. Felrótta még a

bérlemény nem kielégítő higiéniai viszonyait, a rendszeres takarítás látható hiányát. Mindezek miatt

– közölte – a szerződést felbontottnak tekinti és három napot ad a távozásra.

Reggel feltűnt az újdonsült barátnak a kolléga dúlt lelkiállapota.

Ez is baj? – veregette meg a lógó orrú pajtásának vállát kedélyesen. Hiszen az itteni b.

munkavállalók részére egy egész háztömböt béreltek ki, külön lakrészekkel, és ott nem parancsol egykönnyen európai tulajdonos, mert az erős bérleti szerződéssel lett lekötve. Vagy legalábbis ilyesfajta ellenőrzés nincs, mert oda nem mernek bemászkálni idegenek. A költöztetésben is segítenek.

Bercelt felvillanyozva adta elő az ötletet feleségének. Nem várt ellenállásba ütközött.

– Fogadjunk – kezdte Beáta -, hogy ezt az ötletet az a híres Benyus barátod adta. Nekünk azonban, Bercel, ezt az ajánlatot nem szabad elfogadnunk.

Óvatosan megfogta férje karját. Magához vonta és leültette a kanapéra.

– És pedig tudod, miért nem szabad? Mert mi nem akarunk gettóba költözni. A haveros lehúz téged és vele együtt engem is, pedig diplomás vagyok. Ő szoktatott vissza a dohányzásra, ugye?

Pedig mennyi energiánkba került leszoknod róla! – sóhajtozott a beismerő bólintás után. – Nem örülök, hogy vele barátkozol. Munkásszállóra vinnéd a feleségedet? Hát nem megyek munkásszállóra. Más tervein voltak, színházba, hangversenyre, kulturális rendezvényekre akartunk járni, megmártózni az európai kultúrában. Az a hely ott a kis B. Ország, ott nem ismered meg a helyi nyelvet, beleveszünk abba a lehúzó centripetális erőbe, amelyet az ott lakók nem kerülhetnek el.

Érted Bercel?

Hogyne értette volna. Persze hirdetnek belvárosi lakást is.

– Az a hely amúgy nem munkásszálló, teljesen szeparált külön lakrészekre osztott épület –

próbálkozott be még egyszer.

– Bercel, az a hely munkásszálló. Az ott lakók közül rendelkezik valaki felsőfokú képzettséggel, hasonlóval, amilyennel én rendelkezem? – zárta le a vitát Bea.

Éjjel Benyus felriadt. Cigarettára gyújtott és kihajolt az ablakon, bele az éjszakába.

,,A felesége. Meg fogja akadályozni a tervemet. Képtelen leszek megújulni. Meg kell látogatnom őket, méghozzá gyorsan, váratlanul.”

***

Bercel és asszonykája nem volt képes megadott határidőre másik albérletet találni és kiköltözni.

Ezúttal a teste tulajdonosnő már ordibált velük. Mit képzelnek, hogyan merészelnek a felszólítás ellenére maradni? Illegális lakásfoglalóknak nevezte őket, akiket rendőrhatósági karhatalommal fog eltávolíttatani. Esedezésükre még két nap haladékot adott, egy perccel sem többet. Kiabálását a folyosó végén, a felvonónál is hallani lehetett éppen a küszöbről távozóban fenyegette az ijedt párocskát, riadtan észlelte közben, hogy a háta mögött megjelent a tünemény. Benyus volt az, udvariasan köszönt, ráadásul ellenzős sapkáját is megemelte utánozhatatlan bájjal, mintha az nem

egyszerű baseball sapka, hanem tollas csákó lett volna.

– He-he – mondta a gáláns gesztusra a testes asszonyság. Zavartan elvigyorodott, gyors mozdulattal megigazította rendezetlennek vélt frizuráját közben sokatmondó pillantással végigmérte az impozáns fiatalembert. – Szóval negyvennyolc óra! – próbált ismét szigorúvá válni. Nem kérdezte meg, ki ez az új jövevény, határozottságot mutatva indult meg a lift irányába.

Távoztával a zavar átrakódott a háziakra.

– Ő Benyus, a munkatársam – lett meg végre a bemutatás. – Ő a feleségem, Beáta, ő a barátnője, Blanka.

– Jobban örültem volna, ha a barátodként mutatsz be – jegyezte meg Benyus, majd gátlástalanul hozzátette: – Szépek vagytok. Szépek vagytok mind a ketten.

Megjegyzésére lesütötték a szemüket. Blanka érezte magát a legkínosabban, tudván a kinyilatkoztatás nem a két tagú hölgykoszorúra, hanem a házaspár két különböző nemű tagjára vonatkozik.

Benyus körbenézett a szobában, legjobban a bábfigurák nyerték el tetszését. Paprikajancsit, az öreg anyókát, a fiatal lánykát kérésére Bea a kezébe adta, meglepetten tapasztalva a vendég elragadtatását. Kíváncsi lett, miért nevezi elavultnak a vörös ördög bábját. Kérdésére kérdést kapott válaszként.

– Fehér köpenyes orvos bábú nincsen? Azt kellene szerepeltetni helyette.