Lelkek Mezeje

avagy egy kislány vándorlása

Irene Gook

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Irene Gook, magánkiadás

E-mail: irengulicska@gmail.com

A szerző engedélye nélkül tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni, vagy sugározni bármely formában vagy módon, a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül! Tilos továbbá terjeszteni másféle összefűzésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Korrektúra: Vörös Eszter

Illusztrálta: Vörös Édua

Minden eladott példány árának 10%-a a Makón működő

„UJ VILÁG” Alapítvány

kutyás terápiás foglalkozásainak támogatására megy.

Ajánlom ezt a könyvet Dosztálné Vécsei Magdolnának, aki több mint egy könyvtáros, anya, pedagógus, nagymama, az én pótanyukám!

I. fejezet

A kis Gézengúz

Késő őszre járt az idő. A fák lerázták magukról szép tarka ruhájukat. A nap melege szétáradt az emberek lelkében. A játszótér tele volt hahotázó, kergetőző gyerekekkel. A hűvös padon egy férfi magára húzta nagykabátját, fázott. Egy kislány szaladt oda hozzá.

– Apa, anya mikor jön haza? – kérdezte kíváncsian.

Az apa szomorúan nézett Grétire. Hosszú percek teltek el, míg válaszolt.

– Kislányom, anya mindig velünk lesz, de a szemeiddel soha többé nem láthatod. Itt belül –

mutatott lánya mellkasára –, a szívedben mindig érezni fogod a jelenlétét. Akkor is, ha szomorú leszel, akkor is, ha vidám.

Gréti megfogta apja kezét és társait otthagyva húzta hazafelé. Otthon édesapja szótlanul járkált a konyhában. Gréti a szobájába ment. Elővette játékait, de nem volt kedve játszani. Nyugtalanságot érzett, amit még ő maga sem értett. A máskor hangos, vidám kislány csöndben üldögélt az ágyon maga elé meredve. Kezébe vette kedvenc mesekönyvét. Kinyitotta, lapozgatta, nézegette a sok színes képet. Halkan mesélni kezdett magának. A távolban hallotta édesanyja lágy hangját, ahogy elrepítette őt a mesék szárnyán.

– Gréti, kislányom, ébredj, elkésünk az óvodából! – költögette apja. Gréti kinyitotta szemeit.

Letette lábát a földre. Apró lábai meglökték az ágy mellett heverő mesekönyvet. Az éjjel lecsúszott, miután elaludt. Felvette és visszatette éjjeliszekrényére. Kitipegett a fürdőszobába. Megmosta a piros kis arcát, megfésülte szőke fürtjeit, majd gyorsan fogat mosott. Elővette a kimosott, kivasalt ruháit, felöltözött és már szaladt is reggelizni a konyhába. Leült apja mellé, az ablakkal szemben.

Nézte a faágon fázó kis verebeket, miközben itta a forró csokit. Letette a bögréjét, és némi tétovázás után apja felé fordult.

– Apa, anya hol van? Miért nem jött haza? – kérdezte.

– Lányom, egyél, mert elkésünk – kerülte ki a választ. Nagyon fájt felesége elvesztése. Nem akart erről beszélni. Reggeli után kabátot adott Grétire, beültette a kocsiba, majd ő maga is beült a volánhoz. A kocsi kicsit nehezen indult, de végül megadta magát az erőnek. Nem volt hosszú az út az óvodáig, de a reggeli csúcs miatt csak cammogva tudtak haladni. Megálltak az óvoda előtt. Apja kitette Grétit.

– Menj az óvó néni már vár! – indította útjára. Csókot hintett homlokára, majd az ajtó felé irányította. – Panaszt ne halljak! – szólt utána. Megvárta, míg becsukódott az ajtó lánya háta mögött.

Nagyot sóhajtott és elhajtott a városközpont felé.

– Csókolom, Lia néni! – köszönt illendően, mikor belépett az öltözőbe. Leült a kis padra és átöltözött játszóruhába. Azóta öltözik egyedül, mióta Henrik kicsúfolta.

– Ügyetlen, nem tudsz egyedül öltözködni! – kiabálta.

– Sziasztok – rohant be a csoportba.

– Hohohó! Nem rohanunk a teremben – állította meg lábait az óvó néni hangja. Leült Henrik mellé, aki színes ceruzával festette ki a parkolót övező utat.

– Autót és sok parkolót - válaszolta.

– De jó! Én is rajzolni akarok. – Azzal Gréti megfogott egy ceruzát és vonalakat húzott a papíron.

– Napot és virágot festek. Azt mondta anyukám, hogy azok szépek – jegyezte meg társának.

Csendesen rajzolt együtt a kisfiúval, akit a legjobb barátjának tekintett. Egymás között cserélgették a különböző színű ceruzákat. Egy óvatlan pillanatban Henrik a könyökével lelökte a piros ceruzát, ami meg sem állt a szék lábáig. A két barát bebújt a kis asztal alá. Szinte egyszerre fogták meg a legurult ceruzát. A fán üldögélő mókus sem tudná megmondani, ki ért hozzá először.

– Henrik, én fogtam meg először! Engedd el, én akarok vele rajzolni! – kiabálta a kis Gézengúz.

Ütögetni kezdte a kisfiú vállát. Henrik egyre szorosabban fogta a ceruzát. Az ütést ütéssel viszonozta. Pár perc múlva már táncolt az asztal Gréti és Henrik hátán, ahogy veszekedtek. Az összes ceruza, ami eddig az asztalon pihent, legurult a földre. A két apróság egymás kezéből tépte ki a színes ceruzákat. Lia néni a veszekedésre felfigyelve odarohant hozzájuk.

– Gyerekek, mi folyik itt? Miért verekedtek? Gyertek ki azonnal az asztal alól! – A két rosszaság meg sem hallotta az óvó nénit. Már a dadus is megérkezett a gyerekekhez. Leemelte az asztalt a hátukról és néhány lépéssel arrébb lerakta a földre. Gréti megijedt, mikor meglátta Lia néni mérges tekintetét, aki halkan, de vitát nem tűrő hangon így szólt:

– Azonnal álljatok a sarokba! Nincs játék! Ebédig ott maradtok! – A kis gézengúz pityeregve somfordált a neki kijelölt helyre.

– Akkor is az enyém volt a piros ceruza, én fogtam meg előbb! – mérgelődött magában, de nem merte hangosan mondani.

Hosszú idő telt el. Egyik lábáról a másikra állt. Néha kitekintett Lia nénire, hátha megszánja. Alig várta, hogy összekoccanjanak az edények az ebéd közeledtét jelezve.

– Itt az ebéd! Végre elmehetek a sarokból! – Megindult, de megállt. Nem kapott engedélyt a hely elhagyásához. Nem akart újabb büntetést.

– Megvárom, míg Lia néni elengedi a büntetésem. – Már mindenki az asztalnál ült, mikor Grétit és kis játszótársát kiengedték kezet mosni. Leült a saját helyére, a többiek mellé ebédelni. Nem volt éhes, de enni kellett… Bosszantotta, hogy megbüntették. Igazságtalannak tartotta az óvó néni büntetését. Ebéd után lefeküdt a kis ágyra.

– Lia néni, nem vagyok álmos, játszani szeretnék! – szólt halkan Gréti.

– Nem lehet, mindenkinek pihenő – utasította. Morcosan elővette kispárnáját, rátette az ágyára és lefeküdt. Fejét belesüppesztette kedvenc Bobócájába. Még édesanyjával nevezték el így, mikor bábfigurára hajtogatta össze, hogy kislányának új mesével kedveskedjen. Érezte anyja illatát a párna huzatán. Az emlékek elárasztották. Egyre erősebben, egyre jobban érezte a legjobban szeretett lény hiányát. Sírni kezdett. Olyan hangosan, hogy Lia néni odaült az ágya széléhez.

– Gréti, nyugodj meg, kislányom! Nem büntetlek tovább. Ha felébredtél, mehetsz a többiekkel játszani – simogatta meg a kislány fejét. Nem gondolta, hogy ilyen rosszul esik a gyermeknek a büntetés.

– Hiányzik anya! –súgta. – Az óvó néni most értette meg, miért hull a könnye Grétinek. Nem tudta megvigasztalni. Mesélt neki. A kislány elcsendesedett, de még mindig szipogott. Lia néni az arcát cirógatta, ezzel próbálta nyugtatni. Gréti lassan álomba merült. A nagy csendet apró zajok törték meg. Furcsa hangra lett figyelmes.

– Ki vagy, kislány, miért sírsz? – kérdezte tőle Álommanó.

– Gréti vagyok, de te ki vagy?

– Az, nem számít. Azért jöttem hozzád, mert anyukád küldött.

Hosszan nézték egymás szótlanul. A csendet Gréti törte meg.

– De, számít! Mondd meg a neved! – erősködött a szöszi lány.

– Álommanónak hívnak. – Többet nem mondhatott, mert a szavába vágtak.

– Miért van rajtad ilyen furcsa ruha?

– Örömet akartam szerezni neked. Látod, csak olyan virágok díszítik, amiket te szeretsz. Piros rózsa, kék ibolya, sárga nárcisz…

– Nagyon szép! – simította végig a kezét a manó ruháján.

– Miért sírtál?

– Azért – csuklott el Gréti hangja –, mert Henrik elvette tőlem a piros ceruzát, amivel anya virágait akartam kiszínezni. Az óvó néni pedig beállított a sarokba. Verekedtem, de… de Henrik is rám ütött! – próbálta magát menteni a manó előtt.

– Ej-ej – csóválta a fejét Álommanó. – Tudod, hogy édesanyád látta, ahogy verekedtél? Szomorú volt! Azt mondta: „Ez nem az én lányom, ő sosem tenne ilyet!” – Gréti lehajtotta a fejét, szégyellte magát. Szipogni kezdett. – Ne sírj! Idevarázsolom édesanyádat, ha abbahagyod a bőgést!

– Tényleg, láthatom őt?

– Igen. – Kétszer összecsapta a tenyerét. A levegőbe dobta a sipkáját. Mire leesett a földre, már eltűnt. Gréti kereste, de nem látta sehol. A kezét maga elé emelte. Könnycsepp hullott a tenyerébe.

Hosszan figyelte, ahogy a fény játszik a cseppen. Közelebb hajolt, mikor meglátta benne édesanyját.

– Anya, de jó, hogy itt vagy! – sóhajtott fel.

– Kislányom, sokszor mondtam, ha verekszel, azzal nem leszel jobb, kedvesebb. Nem éred el a célod. Látod, most sem kaptad vissza a piros ceruzát. Ne legyél irigy! Oszd meg a kedvenc tárgyaidat a barátaiddal! Ne vegyél el semmit, inkább adj még többet! Tudom, hogy nagyon jószívű vagy! Ne feledd, csak így lesznek igaz barátaid! Vigyázz rájuk, mert egyedül lenni rossz. – A kis Gézengúz nagyot sóhajtott. Mintha kiszakadt volna belőle a fájdalom.

– Ígérem, vigyázni fogok. Nagyon hiányzol, anya!

– Szeretlek, kislányom! – A következő pillanatban eltűnt. A könnycsepp legördült a kislány kezéről és a semmibe tűnt.

– Hol vagy, anya? – kiáltott fel a szőkeség.

– Látod, Gréti, édesanyád mindig veled marad. – A manó hirtelen tovatűnt.

– Felkelni, gyerekek! – Lia óvó néni hangjára riadt fel. Felült az ágyon és tekintetével kereste Álommanót, de nem lelte sehol. Pár percig még üldögélt a párnájával az ölében, majd felállt, összehajtotta a takarót. A kispárnát eltette a táskájába és behúzta a cipzárját. Meg akarta őrizni édesanyja illatát. Odament kis barátjához.

– Ne haragudj, Henrik! Tudod, nekem a barátságod többet ér, mint ez a ceruza. – Megsimogatta barátját. – Anya a sárga virágot is szereti – jegyezte meg és felvette a színes ceruzát. Folytatta a festést, amit még délelőtt elkezdett. Annyira belemélyedt, hogy észre sem vette édesapját a szoba ajtajában.

– Gréti, megjött édesapád – szólt a kislányhoz a dadus.

Odarohant hozzá, szorosan átölelte, majd csókot hintett borostás arcára. Engedte, hogy apja öltöztesse fel az utcai ruhájába. Nem érdekelte, mit mondanak a társai.

– Apa, képzeld, találkoztam anyával! – mesélte boldogan.

– Igen, hol? – Gréti elmesélte hogyan látta újra édesanyját, és azt is, mit mondott neki.

– Jól van, kislányom, örülök neki. Látod, ő mindig velünk lesz. – Ezzel megfogta lánya kezét és elindultak hazafelé.

Az út

– Apa, miért nem jössz velem a mamához? – kérdezte Gréti, miközben ruhácskáit pakolta a saját kis bőröndjébe. Gyönyörű, verőfényes nyári nap volt, amikor a családfő úgy döntött, hogy a nyári szünidőre a nagymamához viszi el leánykáját.

– Kislányom, a cég kiküldött Svédországba dolgozni. Egy hónap múlva érek csak haza. Kérlek, addig bírd ki a nagyinál! Minden nap hívni foglak, ígérem.

Gézengúz szomorúan nézett szülőjére. Sosem hagyták egyedül a mamánál ilyen hosszú ideig. Ha édesapja nem is volt vele, anyukájával mindig együtt töltötte a szünidőt a nagyinál. Ez az első nyár, amit nélkülük tölt el az erdőszéli kis lakban.

Apja beültette Grétit a kocsiba, majd maga is a volán mögé ült. Elhagyták a város. Az öreg hegyek felé gurultak. Nem siettek. Gréti nagymamája a völgyben lakott. A kis erdő melletti tisztáson építették fel a papával a faházukat.

– Nézd, apa, ott egy szivárvány! – kiáltott fel, mikor kiugrott a kocsiból. Gréti hangját messze vitte a kanyargó kispatak, be az erdő mélyébe, ahol az állatok meghallották és óvatosan kimentek a tisztás szélére. Az apró gyermek nem vette észre őket.

Apjával bementek a házba. Megálltak a fényképpel teli kisasztalnál. Apja letette lánya kis bőröndjét az asztal mellé. A kislány nem vette észre, mert a sok fénykép lekötötte a figyelmét. Az egyik képen nagypapája volt, akit nem ismert. Csak fotókon látta: izmos, bajszos ember volt. Pár perc múlva felbandukolt az emeleti szobába, ami pont úgy nézett ki, mint ahogy az elmúlt évben hagyta. Az ágyán megtalálta az édesanyjától kapott barna kis mackóját, Brummogót. Anyukája

nevezte el így a plüssállatkát. Ünnepélyesen a nyakába kötött egy kis barna színű, pöttyös sálat.

Ettől fogva egyedi volt, nem lehetett összetéveszteni egyetlen másik plüssfigurával sem. Odament az ágyhoz. Felvette barna Brummogóját és szorosan magához ölelte. Egy nagy puszit nyomott a feje búbjára. Az egyetlen volt számára.

– Grétikém, gyere, sütöttem neked almás pitét, amit annyira szeretsz – hívta a nagyi a konyhába.

Lassan bandukolt le a lépcsőn. Leült a konyha asztal melletti székre, amit alig ért fel. Letette maga mellé kedvenc kismackóját.

– Nem kérek pitét, nagyi! Nem vagyok éhes! Nem akarok enni!

– Grétikém, egyél belőle legalább egy falatot! Neked sütöttem, mert tudom, mennyire szereted –

szomorú pillantást vetett a kislányra. Unokája csak nézett maga elé.

– Apa, vigyél haza, nem akarok itt lenni! Anya nélkül nem! – csorogtak a könnyei pici kis arcán.

– Kicsim, hamar eltelik majd az idő. Sietek haza. Kérlek, ne sírj! – próbálta vigasztalni lányát.

– Nem akarom, hogy elmenj! – pattant fel székéről, s kirohant a házból.

– Kislányom! – kiáltott utána az apja.

– Hagyd, fiam! Majd én behozom, ha megnyugszik – mondta nyugodt hangon a nagymama.

– Rendben, anyám, kérlek, vigyázz rá! Sietek haza, ahogy tudok. – Azzal homlokon csókolta öreg szülőjét, beült a kocsiba és elhajtott.

– Gréti! Kicsikém, merre vagy? – kiabált a nagyi. Kiment a hátsó udvarra, de a sehol se találta.

Megnézte a garázsban, a fáskamrában, majd kiment az erdő széléig, de ott sem látta.

Gréti leült az erdőben csörgedező patak partjára. Nézte, hogyan úsztak tova a lehullott levelek a vízen. Csodálattal nézte a kis halak játékát, akik ki-kiugrottak a vízből, majd visszacsobbantak a patakba. Hallgatta a madarak csicsergését, a békák brekegését. Magához szorította Brummogót.

Még érezte rajta édesanyja parfümjét. Látta őt szemei előtt. Papírhajót úsztattak a vízen, a patak partján röptették a bohócarcú papírsárkányt. Az emlékek könnyel áztatták nagy kerek kék szemeit.