A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

A. L. Jackson: Show Me The Way (Fight For Me #1), 2017

Fordította

VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek I.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Örökké veled (Nem engedlek 3.), 2019

Copyright © 2017. Show Me the Way by A. L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-03-6

PROLÓGUS

Alabama – tizenegy évvel korábban

Eső hullott a dühös égboltból, a szél élesen üvöltött, az egyre sötétebb éjszakában vadul hajladoztak a fák. Fájdalomtól eltelve rohantam, tudtam, hogy a szívem pont olyan hangosan dübörög, mint a fejem fölött az eget megrázó mennydörgés.

Felkiáltottam, ahogy a lábam megcsúszott a sáros talajon, megtántorodtam, és keményen négykézlábra esve a földre zuhantam. Feljajdultam, bár nem is tudtam, honnan tört rám a fájdalom – az elmémből, a szívemből, vagy talán megkínzott húsomból?

Miért tették ezt velem?

A könnyeim a földre hulltak, remegtem a fájdalom, az árulás miatt, majd nagy nehezen feltápászkodtam, és megpróbáltam továbbmenni. Tántorogva lépkedtem az út szélén álló, meleg, barátságos fényben ragyogó ház felé. Megkapaszkodtam a lépcső fakorlátjában, felmentem, feltéptem az ajtót, és bevonszoltam magam. Nyüszítve vinnyogtam a fájdalomtól, miközben megtorpantam, körülnéztem. A veszteség érzése olyan erővel zúdult rám, mint a kint tomboló vihar.

Miért bántak így el velem? Hogy lehettek ennyire kegyetlenek?

Minden lelkierőmet össze kellett szednem, hogy végre megmozduljak. Jól tudtam, hogy nem maradhatok. El kell mennem. Ki kell szabadulnom innen. Visszafojtva a rám törő zokogást, odamentem a belső lépcsőhöz, a korlátba kapaszkodva valahogy felszenvedtem magamat az emeletre, és be a szobámba. A térdemet sár és vér borította. Lerogytam a padlóra, és az ágy alól kirángattam a bőröndöt. Tántorogva felkeltem, odamentem a ruhásszekrényhez. A könnyek miatt alig láttam, miközben letéptem a vállfákról a ruhákat, és begyömöszöltem őket az ágyra hajított bőröndbe. A mozdulataim egyre hevesebbé váltak minden egyes ruhadarab után. Még inkább úgy éreztem, azonnal menekülnöm kell, amikor odaálltam a komód elé. Kétségbeesetten valósággal kitéptem a fiókokat, és egyszerűen beleöntöttem a tartalmukat a bőröndbe: mindent, ami belefért.

Közben egész idő alatt azért küzdöttem, hogy ne zokogjak hangosan. Hogy csendben maradjak. Úgy akartam tenni, mintha semmi sem történt volna. Mintha nem kényszerültem volna pont erre.

Remegő kézzel rángatni kezdtem a cipzárt.

– Rynna, ez mégis mit jelentsen? – Az aggodalommal teli, álmos hang hátulról zúdult le rám.

Lecsapott rám a fájdalom korbácsa. Becsuktam a szemem, és a szavak valósággal előtörtek remegő számon:

– Ne haragudj rám, nagymama, de mennem kell.

A padló megreccsent, ahogy a nagyanyám közelebb jött. Elakadt a lélegzete, amikor odaállt elém, megdöbbentette viharvert megjelenésem.

– Jóságos egek, mi történt veled? – Megremegett a hangja. – Ki bántott? Mondd el, Rynna, ki volt az? Nem hagyom annyiban!

Vadul megráztam a fejem, valami hazugságot kerestem.

– Senki, én csak… egyetlen percig sem maradhatok tovább ebben a hülye kisvárosban. Megkeresem anyut!

Ez szörnyű volt. Nagyanyám arcát már attól elöntötte a fájdalom, hogy egyáltalán szóba hoztam az anyámat.

– Te meg miről beszélsz?

– Arról, hogy elmegyek innen.

Egy öregségtől ráncos kéz ragadta meg az alkaromat.

– De már csak egy hónap van hátra az érettségiig. Amikor beszédet mondasz az iskola előtt. A végzősök kalapjában és ünneplőjében. Kiállsz mindenki elé. Hiszen ma reggel még annyira boldog és izgatott voltál emiatt! Most pedig fogod magad és lelépsz? Ha bennem nem bízol, akkor mégis kiben akarsz megbízni? Mondd el, mi történt veled ma éjjel! Amikor este elmentél, szinte daloltál a boldogságtól, most pedig halálra rémülten el akarsz menekülni.

Könnyek csorogtak végig mocskos arcomon, összeszedtem magam annyira, hogy rá tudjak nézni arra az asszonyra, aki mindenkinél fontosabb volt nekem.

– Nagyi, te vagy az egyetlen ember, akiben megbízom. Éppen ezért kell elmennem. Maradjunk ennyiben.

Nagyanyám ráncos arcára kiült a mély fájdalom.

– Rynna, nem hagyhatom, hogy így menj világgá.

Felemelte a kezét, és a szemem alól letörölt egy könnycseppet. Lágy mozdulattal oldalra biccentette a fejét, és olyan kedves mosollyal nézett rám, ahogy korábban már legalább egymilliószor.

– Ugye emlékszel arra, hogy aki nem nevet, az valójában sír? Na, most melyiket szeretnéd inkább csinálni? – Elhallgatott, én pedig képtelen voltam rávenni magamat arra, hogy válaszoljak. – Töröld le a könnyeidet, és majd kitalálunk valamit. Pontosan úgy, ahogy korábban mindig is.

A parányi szobába alig fért be az iszonyatos szomorúságom. A veszteség érzése. A bánat. Mintha ott suttogott volna a fülemben a nagyanyámtól kapott rengeteg bátorítás visszhangja.

– Nem maradhatok itt, nagyi. Ne kérd ezt tőlem!

Nagyanyám ezt hallva halkan feljajdult. Egy gyors puszit nyomtam az arcára, beszívtam a vanília édes, jól ismert illatát. Az emlékezetembe véstem.

Leemeltem a bőröndömet az ágyról, és elindultam az ajtó felé.

Nagyi felemelte a kezét, és az ujja hegyével megsimította a karomat.

– Rynna, ne menj el! Kérlek, ne hagyj egyedül! – könyörögte. – Nem létezhet olyan szörnyűség, amit ne tudnék megérteni. Amit együtt ne tudnánk rendbe hozni.

Nem lassítottam. Nem is válaszoltam.

Futásnak eredtem.

Nem néztem vissza.

1. FEJEZET

Rynna

Faágak árnyéka táncolt a szélvédőn, köztük időnként vakító erővel csapott le rám a tündöklő égboltból áradó napfény, ahogy előbukkantam a kocsival a kétsávos, kanyargó országutat szegélyező fatörzsek sűrű lombkoronája alól.

Minél közelebb értem, a mellkasomban annál vadabbul zakatolt a szívem, és nemsokára már alig kaptam levegőt. Erősebben markoltam a kormánykereket, a tekintetem megállapodott az út melletti, kopott táblán.

Üdvözöljük az alabamai Gingham Lakesben! Nálunk a fű tényleg zöld, az emberek tényleg barátságosak.

Az aggodalomtól remegtek az idegeim.

Bár csak tizenegy év telt el azóta, hogy hátat fordítottam az inkább jókora községnek tűnő kisvárosnak, mégis úgy éreztem, hogy menekülésemre egy emberöltővel ezelőtt került sor. Akkor megfogadtam, hogy soha többé nem térek vissza.

Most mégis itt vagyok.

Bárcsak sokkal hamarabb megszegtem volna a fogadalmamat! Nem vártam volna vele addig, míg már túl késő.

– A Föld hívja Rynt!

Összerezzentem, amikor meghallottam a kihangosított mobiltelefont a kocsiban. Pattanásig feszültek az idegeim. Nem is csoda. Azóta kételkedtem a saját épelméjűségemben, hogy odaírtam a nevemet a kipontozott vonalra.

– Itt vagy még velem, vagy máris eltűntél ott lent, a messzi délen? – kérdezte Macy. Szinte láttam magam előtt, ahogy felhúzza az egyik sötét szemöldökét. Tovább beszélt. – Te aztán tényleg elszántad magad, hogy szilánkokra töröd az érzékeny kis szívemet, igaz? Itt hagytál, itt maradtam egy szál magamban. Nincs senkim, akivel péntek esténként buliba mehetnék, és szombat reggel senki sem ad majd olyan csodakaját, amitől elmúlik a másnaposságom. Nagy gazember vagy. Ne akarj azzal olajat önteni a tűzre, hogy úgy teszel, mintha nem is léteznék. Mi ketten a legeslegjobb barátnők vagyunk, emlékszel? Ha megfeledkezel rólam, megkereslek, és szétrúgom a ványadt seggedet. Ha pedig már ott vagyok, akkor visszaszerzem a fekete farmeremet, amit csakis te lophattál el! Két napja égre-földre keresem. Le merném fogadni, hogy ott rejtegeted az egyik dobozod aljában.

– Eszembe sem jutna az ilyesmi. – Alig tudtam kinyögni ezeket a szavakat a torkomban lévő gombócok miatt. – Az a farmer amúgy is ott porosodik valahol az ágyad alatt abban a rendetlen szobádban. Hozzád képest még egy kamasz fiú is a takarítás megszállottja.

Erőnek erejével megpróbáltam úgy tenni, mintha jókedvű lennék, de nem sokra mentem vele, mert abban a pillanatban, hogy a kanyarból kiérve megpillantottam lent, a völgyben a kisvárost, elakadt a szavam.

Gingham Lakes.

Istenem, de gyönyörű!

A völgy a zöld legkülönfélébb árnyalataiban pompázott. Tele volt megtermett, dús koronájú fákkal. A túloldali hegylánc lába előtt elterülő hatalmas tó innen, a messzeségből csillogó látomásnak tűnt. A városka közepét átszelő szelíd és barátságos folyó két, hajszálpontosan egyforma részre osztotta a települést. Ez a hely tele volt a legszebb és a legiszonyatosabb emlékeimmel.

A legkiválóbb emberekkel és a legmegátalkodottabb ellenségekkel.

Csupán egyvalaki élt itt, aki képes lett volna rávenni a visszatérésre.

A nagyanyám természetesen a legkörmönfontabb módon hajtotta végre a tervét.

– Ugye nem most gondoltad meg magadat, miután elmentél oda a világ végére? Egyedül, hiszen nem voltál hajlandó engem is elvinni. Úgy viselkedsz, mintha kerékkötő volnék, nem pedig segítség. Simán elbírok… öt mázsát! Le merném fogadni, hogy én vagyok a világ legjobb költöztetője.

– Mondja ezt az, aki szerint tök jó ötlet az üvegpoharakkal teli papírdobozt lerúgni a lépcsőn, ahelyett, hogy lecipelné.

Macy elnevette magát.

– Ne légy irigy! Nemcsak erős, de kreatív is vagyok!

– Szerintem inkább egy megátalkodott bajkeverő.

Hördült egy hatalmasat.

– Ezzel most nagyon megbántottál. Képzeld, sütöttem pizzát, és nem gyújtottam fel a lakást!

– Kamuzol – ugrattam.

– Komolyan mondom!

Halkan elnevettem magam, miközben lüktetett bennem a fájdalom.

– Nagyon fogsz hiányozni, Mace.

Ebben a pillanatban úgy éreztem, hogy fényévnyire kerültem San Franciscótól. Egy másik galaxisba. Komolyan, mintha nem is ugyanabban a valóságban létezett volna az a város, mint ahová most úton voltam.

Komor csend támadt, amit Macy csak halkan tört meg:

– Tényleg ezt akarod? Komolyan? Hátat fordítasz az imádott nagyvárosnak meg a hihetetlen cuki kis lakásodnak? Felmondtál egy olyan munkahelyen, amiért bárki ölni is képes lenne. A fenébe, hiszen fényes karrier várt rád. Ráadásul itt hagytál engem!

Fájdalom hasított a szívembe, miközben megpróbáltam ellenállni a késztetésnek, és nem fordultam vissza San Francisco felé. Már nem az az összetört szívű kislány voltam, aki tizenegy évvel korábban elmenekült Gingham Lakesből! Megerősödtem, és nem hagyom félbe azt, amibe egyszer belevágtam.

– Tudod jól, hogy miért kellett visszatérnem.

– Tudom, mint ahogy azt is, mennyire megvisel téged ez az egész.

Rám tört a gyász és a fájdalom. Ez tökéletesen kiegészítette az acélos elszántságot, ami eltöltött.

– Megvisel, ám legalább annyira miatta jöttem, mint saját magam miatt.

– Ez a város nélküled már nem lesz ugyanolyan, Ryn. – Bár hosszú éveket éltem Macy mellett, csupán egyszer láttam sírni. Most jól tudtam, hogy a könnyeivel küszködik. Halk szipogás hallatszott a telefonban, és a nagy távolság dacára is megérintett.

A számra szorítottam a kezem, megpróbálva valahogy féken tartani a bennem remegő, felkavaró érzelmeket.

– Ugye majd meglátogatsz?

Bizonytalanul elnevette magát.

– A nagy nyavalyát! Hiszen ott, mit tudom én… aligátorok is élnek! Megpillantanak egy ilyen édes kis töltött galambot, mint én, és máris elhívják magukhoz az összes spanjukat bulizni egy nagyot.

Jó lett volna elmondani neki, hogy én, ha nem is töltött galamb, de ennivaló kiscsirke voltam, amikor elmenekültem innen. Az aligátorok miatt fájt a legkevésbé a fejem. Ráharaptam a nyelvemre, nem hagytam, hogy előtörjön belőlem a mélyre elásott, régi bizonytalanság.

– Szóval neked még ennyit sem érek meg? – kérdeztem inkább. Hallottam a szipogását, és valósággal láttam magam előtt a vigyorát.

– De igen, Ryn! Nagyon is megérsz ennyit!

Krákogva próbáltam összeszedni magam, el sem tudtam volna képzelni, hogyan birkózok meg az érzelmeimmel, amikor a következő éles kanyar után megláttam a sebességkorlátozást jelző táblát.

– Most elköszönök. Mindjárt beérek a városba.

– Sok szerencsét, drágám! Minden rendben lesz. Szeretném, ha tudnád, mennyire büszke vagyok rád, még akkor is, ha közben iszonyúan hiányzol.

– Köszönöm, Mace – válaszoltam.

Minden csepp szerencsére szükségem lesz.

2. FEJEZET

Rex

A döbbenettől tágra nyílt a szemem, és megtorpantam a küszöb előtt.

– Egész biztosan ebben akarsz jönni? – A kezemmel beletúrtam hosszú, nedves hajamba, és megpróbáltam eltitkolni, hogy pánikba estem a látványtól.

Komolyan nem tudtam, hogy most hangosan nevessek-e, vagy pedig térdre borulva zokogjak.

Ilyen az életem.

Már így is tíz percet késtünk, ő meg ott áll a szobája közepén, és a fürdőruhája fölött csak egy rövid, vakítóan rózsaszín tüllszoknyát visel.

– Hát izé. A tánchoz nagyon csínosan fel kell öltözni. Annie szerint a legjobb táncosok lábszárvédőt viselnek, és az anyukája megvette neki a legszebb színű harisnyákat. Olyan, mint a szivárvány – csacsogta Frankie, miközben a lábára rángatta azt a fekete, magas szárú Converse kosarascipőt, amit legutóbb megvetetett velem a bevásárlóközpontban.

A cipőből még így is kilátszott az a régi térdzokni, amit alighanem az egyik fiókomban talált. Már rég el kellett volna égetnem ezt a visszataszító, felül két kék csíkkal díszített ruhadarabot.

– Ezért én is szépen felöltöztem. – Jobbra-balra forgatta a lábfejét, miközben a padlón ülve megcsodálta az öltözékét. Utána pedig váratlanul rám nézett, és a mosolya hatalmas krátert olvasztott a kőkemény szívembe. Soha életemben nem láttam még ilyen aranyos teremtést. Igazi tünemény volt, pedig elől lent hiányzott az egyik foga, és a kontya úgy festett, mintha most ért volna ide egy szélviharból.

– Ugye én vagyok a legjobb táncos, igaz, apu?

– Te vagy a legjobb és legcukibb táncos széles e világon, Frankie Leigh, kismanó!

Csakhogy attól tartottam, hogy Jezlyn tanárnő, az a hisztériás némber másként gondolja majd ezt. Már így is kaptam tőle egy hülye irományt a „helyénvaló balettöltözékről”, ami ugyebár nem lehet más, mint a fekete balett-trikó és a narancssárga (most komolyan?) harisnyanadrág. Az öltözék nem lehet szakadt. Úgy tűnt, hogy Frankie nem felelt meg az elvárásoknak.

Mert bizony pontosan a fenti különleges látvány fogadott, miután késő este elhoztam Frankie-t az anyámtól, és itthon azt mondtam neki, hogy öltözzön egyedül át, miközben én gyorsan lezuhanyozom. Egész nap kint robotoltam az építkezésen, izzadt voltam, mocskos és poros. A balettórán szerettem volna a lehető legjobb benyomást kelteni.

Szokás szerint az volt a baj, hogy nem tudtam, lehetek-e én valaha is eléggé jó.

Úgy szorítottam össze a két tenyeremet, mintha imádkoznék, aztán leengedtem a kezem, és lemondóan kifújtam a levegőt.

– Hát akkor jó. Az lesz a legjobb, ha indulunk, mielőtt még nagyobb bajba sodornálak.

Frankie felpattant, a magasba emelte a karját.

– Mehetünk! – kiáltotta.

Halkan kuncogva felkaptam a tornazsákját az ajtó melletti rózsaszín padról, a vállamra dobtam, és a gyerek felé nyújtottam a kezem.

– Menjünk, balerinám!

Kuncogva odaugrált hozzám, és parányi kezével megragadta a tenyeremet. Olyan apró és sebezhető volt így mellettem.

A nyomomban kilépett az ajtón, és szökdécselve keresztüljött az előszobán.

Olyan ártatlan.

Szinte ragyogtam a boldogságtól. Biztosra vettem, a lányomból áradó kedvesség elég ahhoz, hogy megfutamítsa a szívemre rakódott sok ezer kilónyi megfeketedett keserűséget. Amikor ez a kölyök a közelemben van, nem nehezedik rám a hatalmas teher.

Azon a napon, amikor megszületett, megfogadtam: sosem fogom megengedni, hogy megkínozza ez a kegyetlen, iszonyatos világ. Őt nem fogják bemocskolni úgy, mint annak idején engem.

Csak azért éltem, hogy mindentől megvédjem.

Felkaptam a kulcsokat a bejárat melletti asztalkáról, amikor meghallottam, hogy odakint valaki becsap egy ajtót. Elkomorodva hátrahajoltam, hogy kinézhessek az ablakon az utcára.

Egy régebbi évjáratú fehér Grand Cherokee parkolt a túloldalon, Dayne néni egykori háza előtt. Ezek szerint végre eladják. Az idős hölgy egy örökkévalóság óta lakott ott, már az előtt is, hogy mi öt éve ide költöztünk a szemközti házba az utca túlsó oldalára. Két hónapja teremtett lélek sem járt abban az épületben.

Görcsbe rándult a gyomrom a rám törő érzelmektől. Hiba volt, hogy ennyire felkavart a néni halála. De annyira kedves volt Frankie-hez, hogy egyszerűen nem lehetett kizárni az életünkből. A fenébe is, hiszen valósággal ránk törte az ajtót, mintha csak joga lett volna ahhoz, hogy velünk legyen. Számtalan alkalommal finom vacsorával lepett meg minket, meg ínycsiklandó süteményekkel a saját kis belvárosi étterméből.

Frankie kiszökdécselt a kijáraton a ház melletti, deszkapadlós teraszra.

A környékünkön az összes házat így alakították ki. Az épületeket oszlopok tartották a talaj fölött, és a bejáratuk nem előre, hanem oldalra nyílt. Mindegyik mellé tágas teraszt építettek, ahonnan remek kilátás nyílt az utcára és a szomszéd házakra. Innen fentről egy rövid lépcsőn lehetett lejutni az épület másik oldalára a kocsifeljáróhoz.

A környék bizonyára elég furcsán nézett volna ki, ha a telkeket nem ezek a hatalmas, dús koronájú fák választották volna el egymástól.

A fasortól az egész városrész meghitt lett és nyugodt.

Én pedig ilyennek szerettem.

Éppen ez volt az egyik fő oka, hogy ezt a helyet választottam, amikor keresni kezdtem egy felújításra szoruló, régi házat. Frankie elengedte a kezem, és az utca túloldalára mutatott.

– Hé, apu, nézd csak! Valaki van Dayne néni házánál!

A lányom után kiléptem a teraszra, becsuktam az ajtót, mielőtt megpróbáltam volna megszelídíteni a kontyából előmerészkedő ádáz hajtincseket, melyekbe most belekapott a forró szellő. Egy puszit nyomtam a homlokára.

– Valószínűleg csak az ingatlanközvetítő készíti fel eladásra, Frankie Leigh. Ugye emlékszel, hogy beszéltünk erről?

Hátrahajtotta a fejét, és zavarodott, de reménykedő tekintettel nézett fel rám.

– A néni felment a mennyországba?

– Igen – feleltem halkan.

Dayne néni házának oldalán hatalmas csattanással bezáródott az ajtó. Amikor odakaptam a fejemet, egyből észrevettem a teraszon átsiető és a lépcsőn a terepjáró felé lerohanó nőt.

A rohadt életbe!

Persze lehet, hogy csak meglepődtem.

Elég volt egyetlen pillantást vetni rá, hogy elakadjon a lélegzetem.

Maradjunk annyiban, nem számítottam arra, hogy felbukkan itt egy ilyen gyönyörű nő. Azt hiszem, azt gondoltam, hogy az ingatlankereskedő elegánsabb lesz. Idősebb. Ehelyett itt volt ez a csaj a maga szexi, gondtalan lazaságában. Elképesztő hajkoronája még Frankie sörényénél is vadabbnak látszott. Valamennyire összefogta a feje tetején, de hosszú, göndör tincseinek egy része elszabadult. Egy igencsak testhezálló, ujjatlan, fehér felsőt viselt magas derekú farmerjába tűrve.

Aki ilyen farmert vesz fel, annak igazából ápolatlannak és ódivatúnak kellett volna tűnnie, ám az összkép elég volt ahhoz, hogy a vágy forró hulláma dübörögjön végig az ereimen, meg sem állva egészen a farkamig.

Az ilyen nő könnyedén képes arra, hogy egy felnőtt férfit kizökkentsen a nyugalmából.

Lenyűgöző volt.

Gyönyörű!

Túl érzéki ahhoz, hogy kiengedjék az utcára.

Vagy inkább ahhoz, hogy a szemem elé kerüljön.

Magyarázhatnám azzal a reakciómat, hogy már túl hosszú ideje tartott az önmegtartóztatásom, ám abban a pillanatban rádöbbentem arra, hogy még soha egyetlen nő sem volt rám ilyen döbbenetes hatással a puszta külsejével.

Az alkarjával letörölte az izzadságot a homlokáról, és elindult hátra, a költöztetődobozokkal teli csomagtartója felé. Én cseppet sem bántam volna, hogyha azokat a ládákat az utca túloldalán álló házból pakolta volna be a kocsijába, ám kurvára úgy tűnt, hogy ez a nő éppen beköltözik ide.

Nehogy már ez a csaj legyen az új szomszédunk!

Összeszorítottam a fogamat, és megmarkoltam Frankie kezét, éreztem, hogy el kell tűnnünk innen.

– Gyere, Frankie Leigh, ideje indulnunk. Már így is késésben vagyunk.

Őt nem kellett bíztatni, a kezét jókedvűen lengetve leszökdécselt a lépcsőn, végig a rövid ösvényen. A kora alkonyati napfény izzó fényárba borította az alakját.

– Szijja, szijja, szijja! Én Frankie vagyok. Te ki vagy? – kiabált át az úttest túloldalára.

A meglepődött nő felénk pillantott, eltűnt az eddigi határozottsága, és lelassult, amikor megpillantotta a lányomat.

Rózsabimbóra emlékeztető ajkán jókedvű mosoly villant fel, ahogy felfogta, Frankie milyen elképesztő összeállítást visel. Mintha egy pillanatra elbizonytalanodott volna, sietve körülnézett, mint aki keres valamit, aztán irányt váltva elindult felénk.

– Szia Frankie, én Corinne Dayne vagyok, de az emberek csak Rynnának hívnak.

Rynna Dayne.

Hogy a pokolba?

Valósággal éreztem a lányomból áradó meglepődött izgalmat, miközben magamban némán átkoztam a világot, amiért mindent megtesz azért, hogy a legcsúnyábban kiszúrjon velem.

– Az a neved, hogy C’Rinne? Dayne nénit is úgy hívták. Egy étteremben dolgozott, a Pöttöm Pitében, és iszonyúan finom sütiket tudott csinálni. Az apukám, hamm, megette mindet! Az összeset, amíg csak el nem fogytak. Néha bementünk a városba, az étterembe, de többnyire itt ettünk a házamban, csak hát a néni most már felment az angyalok közé.

Láttam, ahogy a nő elszomorodik, és a bánata azonnal rám zúdult. Mindezek dacára továbbra is tündöklően mosolygott.

– Ő sütötte a világ legfinomabb pitéit, igaz?

Frankie majdnem felrobbant a boldogságtól.

– Igeeen! Te is ismered Dayne nénit?

Új szomszédunk elindult felénk az úttesten. Gesztenyebarna hajából, kávébarna szeméből és a testéből csak úgy áradt a csábítás.

Ahogy erre rádöbbentem, mintha villám csapott volna belém. Hátraléptem, kihúztam magam, összeszorítottam a fogam, miközben oltalmazóan megragadtam a lányom kezét.

A nők kivétel nélkül mind ilyenek.

Csábítók.

Bajkeverők. Kurvára tiltott gyümölcs az összes.

Azért, mert a végén valamennyien a kárhozatba taszítanak. Így aztán tartom tőlük a távolságot. Azt a bizonyos háromlépésnyit. Ha nem nyúlok a lángba, akkor nem is fogom megégetni a kezem.

Ő meg odatérdelt a lányom elé, és a kezét nyújtotta.

– Örülök, hogy megismertelek, Frankie. Úgy tűnik, hogy te a nagymamám jó barátja voltál.

Hát igen.

Ezek szerint jól gondoltam.

Ettől persze ugyanolyan rosszul éreztem magam, mint eddig.

Frankie szemében csillagok ragyogtak, ahogy lelkesen megrázta a lány kezét. Mintha csak egy sztárral, mondjuk Taylor Swifttel találkozott volna.

– Azt mondta, hogy én vagyok a kedvence. A legjobb kisbarátja. Néha megengedte, hogy átmenjek hozzá, és sütött nekem sütit.

– Komolyan? – kérdezte Rynna kedvesen.

– Bizony!

Rynna közelebb hajolt, az orromat édes illat csapta meg.

– Elmondjak neked egy titkot? – kérdezte suttogva. Frankie azonnal szökdécselni kezdett.

– Ó, igen, légyszi! Imádom a titkokat! Nem mondom el senkinek!

Rynna szájából halk kacagás csendült fel. Nagyon a nehezemre esett, hogy ne bámuljam puha, rózsaszín, biggyesztésre termett ajkát.

– Ez egy olyan titok, amit mindenkinek elmondhatsz. Képzeld, nekem megmaradt néhány sütireceptem.

Frankie leesett állal bámulta, és az én átkozott gyomrom pedig hangosan megkordult.

– És sütsz majd nekem sütit? – kérdezte a lányom.

– De még mennyire! – válaszolta Rynna, és a következő pillanatban rám emelte a tekintetét. Attól féltem, hogy mindjárt mosolyogni fog. Meglepően határozott állkapcsa volt, miközben minden más annyira lágynak tűnt rajta.

Ismét megéreztem az édes illatot. Ott úszott a szélben. A nőt körülölelő melegben. A frissen sült cseresznyés pite illatát.

Megfeszültek az arcizmaim, ő már nem mosolygott, mert látta, hogy felháborodott tekintettel bámulok le rá. Esküszöm, levegő után kapott, amikor a jeges szemembe nézett. Láttam, hogy a torka enyhén megremeg, ahogy kihúzta magát és hátrébb lépett.

Ott viszont megvetette a lábát.

Volt benne valami tántoríthatatlan. Mintha be akart volna bizonyítani valamit. Abban nem voltam biztos, hogy nekem, vagy magának.

– Üdvözlöm. Rynna Dayne vagyok. Ugyanaz a nevem, mint a nagyanyámé – mondta nagy nehezen, és ugyanolyan mozdulattal nyújtotta felém a kezét, mint a lányomnak.

Úgy bámultam az ujjait, mintha egy vipera sziszegett volna előttem. Végül felemeltem az államat, és megpróbáltam a lehető legudvariasabban válaszolni. Nem ment könnyen.

– Rex Gunner. Sajnálom, ami a nagymamájával történt. Késésben vagyunk… nagyon örültem.

Óvatosan megrántottam Frankie kezét.

– Induljunk, Frankie Leigh. Oda kell érnünk a táncórára.

Frankie ott lépdelt mellettem, közben hátra-hátranézett a válla fölött, és jól tudom, hogy a világ legaranyosabb vigyorát küldte a nő felé.

– Seggfej – hallottam a hátam mögül Rynna mormogását, miközben megfordultam, és átvezettem a lányomat a furgonom anyósüléséhez.

Égett bennem a keserűség.

Persze.

Seggfej vagyok.

Idióta.

Ilyesmi.

A hidakat érdemes még az előtt felégetni, hogy bárki is átkelne rajtuk.

Megráztam a fejem. Beemeltem Frankie-t a magas vezetőfülkébe, ettől vidáman felkiáltott, és csapkodott, mintha repülne. Becsatoltam a gyerekülésbe, majd futva megkerültem a kocsit. Beültem a kormány mögé, és közben az járt az eszemben, hogy a motor dübörgése talán majd elfeledteti velem, amit az utca túloldalán láttam. Rynna válla megroggyant a megbántottságtól.

Mégis mi a fenéért érzem úgy, hogy szar alak vagyok? Ezen töprengtem, miközben a visszapillantó tükörben a fiatal nőt bámultam. Úgy állt ott a félhomályban, mint aki egy álom rabja.

Csalódott arckifejezéssel figyelte a távozásunkat.

Az egy dolog, ha összebarátkozunk egy kedves idős nénivel.

Na de hogy megengedjem egy Rynna Dayne-hez hasonló lánynak, hogy belépjen az életünkbe? Egy olyannak, akinek a közelségére ilyen őrülten reagál a testem? Az bizony égbekiáltó ostobaság lett volna.

3. FEJEZET

Rynna

Ezt meg mégis miért csinálom?

Szorongás lüktetett az idegeimben, miközben azt vártam, hogy beinduljon a számítógépem. Az az igazság, hogy nem tudtam a választ. Felcsatlakoztam a wifire, kinyitottam a Facebookot. Egy örökkévalóságig ücsörögtem ott, miközben a képernyőn kavarogtak az alakzatok. Mintha kinyitottam volna egy, a tegnapba nyíló ablakot. Szinte éreztem, ahogy a múlt megfeszül, hogy az ujjaival megérinthessen. Gúnyolódni akar velem, hiszen oly sokáig a rabja voltam.

Túl sokáig.

Remegő kézzel begépeltem a félelmetes nevet a keresőbe. Ezt a feladatot legkevesebb húsz alkalommal megpróbáltam már végrehajtani, mielőtt elindultam volna vissza, haza. Egyszer sem sikerült összeszedni a bátorságomat ahhoz, hogy megnyomjam az enter gombot.

Ma viszont megtettem.

A harmadik találat volt. Eléggé elmosódott volt a fénykép. Szinte felismerhetetlen. Én mégis tudtam, hogy ő az.

Missouriban.

Missouriban él.

Bezártam a számítógépet.

Ez volt minden, amit tudnom kellett.

Amíg nincs itt a közelemben, simán ki fogom itt bírni, újra a városban.

– Valld be, hogy szenvedsz nélkülem!

Halkan nevetve, mezítláb mentem ki a konyhába. A mobiltelefonomat a vállam és a fejem közé szorítva lassan kipakoltam a magammal hozott pár dolgot. Nem volt túl sok holmira szükségem, hiszen a nagyanyám mindenét rám hagyta.

– Iszonyatosan szenvedek – feleltem Macynek, és megpróbáltam kétségbeesettnek tűnni, miközben lábujjhegyre álltam, hogy a kedvenc karácsonyi bögrémet felrakhassam a poharas szekrény legfelső polcára.

– Hűha. Ez furcsa. Én ugyanis észre se vettem, hogy elmentél – vágta rá hidegvérűen.

– Mondod ezt te, miután ma legalább tízszer felhívtál! – vágtam vissza.

Vihogni kezdett.

– Jó, lehet, hogy mégis feltűnt a hiányod. – Ezután viszont már suttogva folytatta. – Szerintem kísértet van ebben a lakásban.

– Kísértet a lakásban? Az elmúlt három nap alatt költözött be? – kérdeztem jókora adag hitetlenkedéssel a hangomban.

– Te is tudod, hogy megy ez! A szellemcsaj már régóta a nyomomban járt, és abban a pillanatban, amikor észrevette, hogy te már nem vagy itt, befurakodott, hogy átvegye a helyedet.

– Ugye tudod, milyen nagy hülyeséget beszélsz.

– Pont ezért szeretsz annyira.

Tényleg nagyon kedveltem. Hogy a csudába fogom kibírni, hogy ne lássam mindennap?

– De most komolyra fordítva a szót, Ryn. Hogy bírod ki így, egy szál magad? Hátborzongató lehet egyedül abban a régi házban. Isten a tanúm, már az is épp elég furcsa, hogy nem vagy itt.

Megtorpantam és körülnéztem a meglehetősen régimódi helyiségben – a padlót linóleum borította, a szekrények a nyolcvanas évek elején kerültek ide, a bézs színű laminált munkalapok piszkosnak tűntek, és a színük helyenként már kellemetlen sárgává fakult. A dekorációt leginkább az a sok apróság jelentette, amit a nagyanyám összegyűjtött az évek során. Az alacsony, kerek asztalon még mindig ott volt a két virágmintás tányéralátét a gyermekkoromból.

Úgy éreztem, hogy a nagyanyám egész idő alatt arra készült, hogy visszatérjek ide. Szinte semmi sem változott meg idebent azóta, hogy tizenegy éve elmentem innen.

Muszáj lenne felújítani a házat, állapítottam meg. Már ha valamikor lesz rá pénzem. Őszintén megmondom, ebben a pillanatban fogalmam sem volt arról, miként fogom tudni összefonni a kirojtosodott szálakat. Mégis visszatértem ide, hogy mindent ott folytassak, ahol a nagyanyám abbahagyta. Mintha hinném, hogy megvan bennem a nagy feladathoz szükséges erő, és életet tudok lehelni mindabba, amit ő felépített.

Vettem egy mély lélegzetet. Szinte éreztem a tűzhelyen barnuló cukor halvány emlékét. Amikor eléggé összpontosítottam, a nyelvem hegyén szinte ott volt a sütemények édes töltelékének és a ropogós héjának az íze. Ha pedig kellőképpen erőltettem a fülemet, akkor mintha halkan meghallhattam volna nagyanyám határozott jó tanácsainak visszhangjait. Ő hitt bennem.

– Komolyan?

– Persze – felelte Macy.

Meghitt melegség öntött el, ám az érzés bizonytalansággal keveredett, és a félelemmel, ami miatt oly sok éven át nem mertem visszatérni.

– Otthon érzem magamat. Mintha el sem mentem volna. Mintha azt várnám, hogy ha benyitok az ajtón, akkor a nagymamám talán ott áll majd a konyha közepén, és éppen kihúz a sütőből valami finomat vacsorára. – Nyeltem egy nagyot, mert alig kaptam levegőt a torkomban lévő gombóc miatt, és megremegtem, mert rádöbbentem, milyen sokat veszítettem. – Bárcsak korábban visszajöttem volna! Most már minden túl késő.

Fájdalom hasított a szívembe, amikor felidéztem a két hónappal ezelőtti telefonhívást. A vonal túlsó végén egy szociális munkás volt, aki elmondta, hogy a nagymamám szívinfarktust kapott a kocsija kormánya mögött ülve. A mentősök mindent megtettek, amit csak lehetett. Nem jártak sikerrel. A kórházban már csak a halál tényét tudták megállapítani.

Macy komoly hangon folytatta.

– Ne kárhoztasd magadat, Ryn! Bár a nagyanyád nem tudhatta, miért jöttél el, azt hiszem, a végén mégiscsak megértette.

– Akkor miért érzem ennyire pocsékul magam?

– Nézd, nem ismerhettem személyesen a nagymamádat, de a hosszú idő alatt, amíg mi ketten együtt éltünk, nem emlékszem egyetlen olyan napra sem, amikor nem beszéltél vele. Szóval talán csak a helyzet volt szar. Abban viszont biztos lehetsz, a nagymamád tudta, hogy mennyire szereted. Amúgy pedig tudni akarod, hogy miért érzed magadat annyira pocsékul? Azért, mert túlléptél a múltadon. Magad mögött hagytad a menekülésed. Ma már semmiben sem hasonlítasz arra a félénk, bizonytalan kislányra, aki tizenegy évvel ezelőtt felhívott, mert látta a hirdetésemet, hogy albérlőtársat keresek. Felnőttél, megváltoztál. A nagymamád felfogta ezt. Okos asszony volt.

Lassan kifújtam a levegőt.

– Tudom. De… bárcsak időben visszajöttem volna. Amíg még nem volt késő.

Milyen jó lett volna, ha a nagyi szól, hogy nincs jól. Ha több időt tölthettünk volna együtt. Azt hiszem, nekünk, Dayne lányoknak a vérünkben van a makacsság.

– Le merném fogadni, hogy a nagymamád teljesen másként látta ezt az egészet. Pontosan ez az oka annak, hogy te most újra ott vagy.

Nyeltem egy nagyot az erős érzelmek miatt, és csak halkan tudtam beszélni:

– Köszönöm, Mace. Pont erre volt szükségem.

Halkan cöcögött.

– Még szép! Ezért pont rám van szükséged.

A telefon fülhallgatójából halk susogást hallottam. Éreztem, ahogy Macy hangulata megváltozik, miközben hátradől kényelmes heverőjén az otthonos szobában. Lelki szemeim előtt megjelent, hogy egy pohár vörösbort tart a kezében.

– Na és eddig milyen érzés visszatérni Gingham Lakesbe? Belefutottál már valamelyik régi ismerősbe? – A hangjában enyhe gúnnyal folytatta. – Remélem, sikerült kiderítened, hogy az a picsa fejest ugrott a tóba, és azóta sem jött fel levegőt venni. Vagy talán túl nagy sebességgel hajtott be egy éles kanyarba? A kettő közül melyik tetszene jobban?

Önkéntelenül is elnevettem magamat.

– Szörnyű vagy, Mace.

– Dehogy. Ne akard már elhitetni velem, hogy te nem álmodoztál ilyesmiről vagy ezer alkalommal.

– Jól van, beismerem. Egyszer vagy kétszer reméltem, hogy valami baj éri.

Az az egy-két alkalom valójában jó két éven keresztül az összes szabad pillanatomat jelentette, amikor csak behunytam a szememet. Azon törtem a fejemet, mi történhetett volna, ha annak idején én szorítom őt sarokba, miközben vágytam arra is, hogy mindent visszavonjon.

Mégis mi olyat tettem, amivel rászolgáltam volna erre a szörnyűségre? Vajon sejtette egyáltalán, hogy milyen iszonyatos fájdalmat okozott nekem azzal, amit tett?

A régi emlékektől görcsbe rándult a gyomrom. Újra hallottam azt a gonosz, megátalkodott kacagást, és lelki szemeim előtt láttam, ahogy az a némber ott áll előttem, és látszólag oda sem figyelve romba dönti az egész világomat. Mintha pusztán csak szórakozásnak tekintette volna az összezúzásomat.

– Rákerestem az interneten. Elköltözött Missouriba.

– Rákerestél? – Macy hangjából kiérződött a meglepődés.

– Én csak… kénytelen voltam.

Egy ideig csendben maradtunk.

– Értem – mondta végül.

Lehajolva előhúztam a kávéskannámat a dobozból, közben szusszantam egy nagyot.

– Visszatérve az eredeti kérdésedre, nem. Nem találkoztam egyetlen ismerőssel sem. A nagyanyámnak igaza volt, ez a város tényleg óriásira nőtt, amíg odavoltam. Nincsen úgy tele ismerős arcokkal, mint annak idején. Ma délután bementem a boltba, és teremtett lelket sem ismertem odabent.

– És ez jó, vagy rossz?

Felsóhajtottam.

– Nem is tudom… Azt hiszem, mind a kettő. Annak idején élveztem, hogy mindenkit ismerek. Jó érzés volt úgy beülni az étterembe, hogy a bent lévők legalább fele az ismerősöm. Úgy tűnt, biztonságban vagyok. Csak hát utána, mikor elindult a szóbeszéd… – Összeszorítottam az ajkam. – Jó tiszta lappal kezdeni egy olyan helyen, amit szeretek. Mintha kaptam volna egy második esélyt.

Azért imádkoztam, hogy ez tényleg így is legyen.

– Mindegy. Ha már nem futottál bele ismerőseidbe, akkor, remélem, láttál néhány nyálcsorgatóan jóképű pasit. Tudod, egy-két szívdöglesztő, állatira dögös fickót, akik ott lógnak, és csak azt várják, hogy elcsavarhassák a fejedet. Nem aggódnék annyira érted, ha tudnám, hogy máris sündörögnek körülötted a férfiak.

Majdnem elkáromkodtam magam. Macy sót hintett a sebeimre.

– Ó, találkoztam egy igazi szívtipróval, de ő egész biztosan nem azért lóg itt, hogy elcsavarja a fejemet.

Ez volt az a pillanat, amikor meghallottam a messzeségből egy közeledő kocsi erős motorjának a dübörgését.

Hát persze.

Nagyanyám szerint, ha falra festjük az ördögöt, az megjelenik.

Valamiért a ma reggeli találkozásunk teljesen felkavart. Az ismeretlen nyugtalanná és kíváncsivá tett.

Felkeltette az érdeklődésemet.

Az a pasi igazi rejtély.

Kemény, merev és hideg.

Ugyanakkor hihetetlenül kedves ahhoz a kicsi lánykához, aki úgy kapaszkodott a kezébe, mintha ez a férfi volna az egész világ közepe.

Egészen egyszerűen nem tudtam visszafogni magam, óvatosan odaléptem az ablak mellé, ügyelve rá, hogy kintről ne pillanthassanak meg.

Félrehúztam a függöny szélét, és kikukucskáltam.

Fényszórók martak az éjszakába, az ostoba szívem vadul zakatolni kezdett. A pulzusom úgy dübörgött, mintha mennydörgést hallottam volna. Rám zúdult az az elemi erejű vonzalom, amit ma reggel éreztem, mikor a földön guggolva felnéztem, és ez a pasi ott tornyosult felettem. Nagyon furcsán viselkedett a gyomrom, és a nyugtalanság, ami elkísért ide, Gingham Lakesbe, most új alakot öltött.

A fényszórók még erősebben ragyogtak, bevilágítva házaink között az úttestet. Majd a jókora teherautó lassított, és odakanyarodott a szemközti ház elé.

– Ó, ó, ó! Mondjál el róla mindent. Valaki ingerültnek tűnik… és teljesen be van indulva.

– Te is tudod, hogy nekem aztán nincs szerencsém a pasikkal. – Mindig pofára estem. – Cseppet sem fog meglepni, ha elárulom, hogy a szomszédom… lenyűgöző.

– Ezt hogy érted? – kérdezte lelkesen Macy.

Néztem, ahogy Rex kiugrik a járgányából, és odamegy a hátsó ajtóhoz.

A holdfényben tökéletesen láttam a százkilencven centi szívfájdító gyönyörűséget. Összefutott a nyál a számban.

– Mint a hatalmas pörölyét szorongató görög isten.

Hallottam, hogy Macy nagyot toppant a lábával.

– És ez mégis miért volna baj?

– Azért, mert biztosra veszem, hogy ez az alak legszívesebben belefojtana a tóba, és teljesen ki van akadva amiatt, hogy itt élek, velük szemközt az utca túloldalán.

– Velük?

– Találkoztam a kislányával is. Legalább a gyerek örült annak, hogy összefutottunk.

Majdnem elnevettem magamat, amikor eszembe jutott, hogy nézett ki a házból kiszaladó lányka. Kész katasztrófa volt a vibrálóan rózsaszín tüllszoknyájában, meg abban a visszataszító zokniban, amit alighanem az apjától nyúlt le.

Áradt belőle az energia és az ártatlanság.

Macy hangjába őszinte aggodalom vegyült.

– Jóságos egek! Ugye nem zúgtál bele a szomszédban lakó nős pasiba? Az nagyon csúnya dolog volna, Ryn.

A halvány éjszakai csillagfényben érdeklődve néztem, ahogy Rex kiemelte Frankie-t a hátsó ülésről, magához szorította, a gyerek feje az apja vállán pihent. Megsimogatta a kislány haját, és adott egy puszit a tarkójára.

Ebben a pillanatban cseppet sem hasonlított arra a kiállhatatlan alakra, aki velem szemétkedett.

Éreztem, hogy fellobban bennem a láng, és kiszáradt a szám, miközben a ház felé lépdelő férfit bámultam.

Talán az volt ilyen nagy hatással rám, hogy megláttam benne a szomorúságot. Jól állt neki a keménység, a zord férfiasság, de alatta tehetetlenség és rémület rejtőzött. A mélyben Rex keserű és megtört volt.

Ekkor rádöbbentem egy fontos tényre, csak suttogni tudtam:

– Azt hiszem, nincs felesége.

– Nincs felesége? Szóval… akkor ő… egyedül neveli a gyerekét?

– Talán – dadogtam halkan, miközben az éjszakát kémlelve magamba ittam a hosszú lábak mozgását, és bámultam a bejárati ajtó felé tartó férfit. Óvatosan vitte az alvó kis balerinát. – Azt hiszem. Nem biztos.

Miért is szeretném ilyen nagyon tudni?

– Amúgy miért suttogsz? – kérdezte Macy suttogva.

Ráharaptam az alsó ajkamra, miközben bűnbánó csend telepedett a szobára. A barátnőm felkacagott.

– Jóságos egek! Te titokban éppen őt bámulod, igaz?

– Pofa be! – förmedtem rá, és gyorsan elengedtem a függönyt. Visszamentem, hogy folytassam a kicsomagolást.

– Valaki szerelmes – énekelte Macy.

– Befogni.

Egyáltalán nem kémkedtem a pasi után, és hülyeség, hogy belezúgtam volna.

Éppen csak találkoztunk, és annál nagyobb ostobaságot el sem tudtam volna képzelni, mint hogy kavarni próbáljak az utca túloldalán lakó, harapós kedvű faszival. Mondjuk, az a cuki kislánya odavolt a nagymamámért. A gyereknek legalább jó az ízlése.

Na de az apjának! Annak a pasinak valami nagyon nyomja a szívét, és nekem éppen elég saját bajom van ahhoz, hogy ne akarjak arról töprengeni, mégis mitől fedeztem fel a szeme mélyén a szomorúság árnyékát.

Olyan szürke volt a szeme, mint a friss zsálya. A pupilláját szinte már fekete gyűrű övezte.

Nem, egy pillanatig sem gondoltam a határozott állkapcsot borító izgalmas borosta erdejében rejtőzködő lágy, telt ajkakra. Tökéletesen elkerülte a figyelmemet az is, hogy milyen nagy a keze, és mennyire erős, napbarnított, izmos a karja.

Nem ám.

Csöppet sem.

Erről a fasziról üvölt, hogy összetört szívek szilánkjain tapos.

Ebben az életben nincs szükségem több szerelmi csalódásra.

A konyhát betöltötte a fazék fémfalához ütődő kanál éles csendülése. Hónom alá vettem az edényt, és a másik kezemmel vágtam egy kis darab vajat. Ahogy beletettem a lisztbe, élveztem, hogy mélységes nyugalom és békesség fog el.

A késő éjszaka meleg paplanként borította be a házat, meghitt nyugalommal ajándékozott meg, lassan ügyködtem a konyhában, az egész épületet átjárta a kellemes, biztonságot ígérő csend.

Az összegyűrődött levelet kisimítottam, és odatettem magam mellé a konyhapultra, ahol dolgoztam. Időről időre egy pillantást vetettem a papirosra, és élveztem, hogy itt van nekem. Legalább egymillió alkalommal elolvastam azóta, hogy két hónappal ezelőtt kicsúszott az irattartóból, amit az ügyvédtől kaptam. Újra és újra kézbe vettem, azon töprengve, hogy miért csak most jut ez el hozzám.

Miért nem kért meg rá már jóval korábban?

Amikor elmentél, azt mondtad, én vagyok az egyetlen, akiben megbízol. Az összetört szíved miatt azon az éjszakán az enyém is meghasadt. Hát nem vicces, ahogy körbejárnak ezek a dolgok? Az a nagy helyzet ugyanis – függetlenül attól, hogy hány év telt el azóta –, végső soron te vagy az egyetlen, akire ezt rábízom.

Tudom, ebben a pillanatban rémült vagy, és nem érted, mit akarok. Csupán arra kérlek, hogy most az egyszer, utoljára bízzál meg bennem. E négy fal között éltem le az életem, és teljes szívemből szerettem az otthonom. Neked talán sosem tűnt fel, de mindvégig azért dolgoztam, hogy egy napon majd neked adhassam. Most már a tied. Töltsd meg élettel, Corinne Paisley! Ott leszek veled az úton, minden lépésnél.

Fájdalom nyilallt a mellembe, amikor lesújtott rám a bánat és a szeretet.

Éreztem, hogy a nagyanyám szelleme itt lebeg körülöttem. A gyengéd, kedves bátorítást. Ugyanazt a biztatást, amire mindig is számíthattam.

A hitet. Az is itt volt, bizony. Együtt ragyogott a sok megválaszolatlan kérdéssel.

– Annyira félek, nagymama. Nem tudom, hogy nélküled mire mehetek. Azt viszont megígérem neked, hogy megpróbálom. Mindenre hajlandó vagyok azért, hogy te büszke lehess rám.

Összerezzentem, amikor pityegett a sütő, jelezve, hogy a hőmérséklet odabent elérte a 190 fokot.

Lehetséges, hogy így hat rám ez a régi ház?

Letettem magam mellé a fazekat, és beletúrtam a papírzacskóba, hogy kivegyem a mandulakivonatot.

Egész biztos voltam abban, hogy délután vettem mandulakivonatot a boltban.

De akkor most miért nincs itt a szatyorban?

Elkomorodva hintáztam a sarkamon. Elkeseredettség ömlött végig az ereimen.

A fenébe!

Az első pitém, és máris csődöt mondtam. Talán a mandulakivonat elhagyható, csak úgy a végeredmény nem lesz ugyanaz. Körülnéztem, és a tekintetem megállapodott a kamra ajtaján.

– Lássuk csak, mit őrzöl odabent, nagymama – mormogtam, kinyitva a kamra ajtaját, majd turkálni kezdtem bent azon kevés holmi között, amit meghagytam.

– Ez az! – kiáltottam diadalmasan, és a magasba tartottam a mandulakivonat üvegcséjét. A jókedvem nem tartott sokáig. A kivonat szavatossága három évvel ezelőtt lejárt.

– A fenébe – mormogtam újra. De ahogy kidobtam a szemetesbe, a szemem sarkából felfedeztem, hogy az éléskamrában egy fehér borítékot dugtak a polc mögé. Mintha csak a lejárt szavatosságú fűszerek és kivonatok elfeledett őrizője lett volna. Egy emlék a múltból.

Feszült izgalommal, aggódva és bizonytalanul, lassan odamentem érte.

Úgy éreztem, valamilyen titok vár rám.

Mintha csak veszélyes küldetésre indultam volna.

Tudtam, hogy bután viselkedem, de az ujjam akkor is remegett, amikor megfogtam és előhúztam a borítékot. A papírt valamilyen ragasztóval rögzítették a kamra falához.

Egyre jobban szorongtam, összeszűkült a torkom, megszédültem, és görcsbe rándult a gyomrom.

A borítékra jól ismert kézírással a nevemet írták. Amikor ez történt, a nagyanyámnak már remegett a keze.

– Édes istenem! – Ismét rám zúdult a szomorúság, de sikerült a szememből kipislogni a váratlanul kibuggyanó könnyeket, miközben felszakítottam a papírt.

Mélységes nyugalommal töltött el annak tudata, hogy a nagyanyám biztosra vette, egy napon majd megtalálom, amit rám hagyott.

Előhúztam, és gyorsan átfutottam a levelezőlapot.

Minden egyes pillanat fontos. Csak ritkán tudjuk, mennyire fontosak a dolgaink. Ne szalaszd el az alkalmat, ha módodban áll cselekedni!

A lelkemet elöntötte a szeretet, és a keblemre szorítottam ennek a csodálatos asszonynak az emlékét. A nagyanyám mindig is úgy tekintett a világra, mintha bármelyik pillanatban varázslatos csodák történhettek volna. Nem félt a nehéz időktől sem, mert a megpróbáltatások ugródeszkaként dobtak fel minket oda, ahol lennünk kellett.

Bizonytalanul hátrébb léptem, amikor megéreztem, hogy odakint, túl a konyhám ablakán valami megváltozott. Fény villant az utca másik oldalán. Nem tudtam ellenállni, óvatosan odaosontam a nyikorgó ajtón túlra, miközben gondosan ügyeltem rá, hogy ne lépjek az ablak elé. Félrehúztam a csipkefüggöny peremét, és a szemközti ház felé fordultam, miközben nem tudtam eldönteni, bűnös dolgot cselekszem-e, vagy éppen a kötelességemnek teszek eleget.

Most ugyanis kétség sem férhetett hozzá, hogy kémkedek.

Nem tudtam másfelé nézni.

Tisztán éreztem, hogy nem fordulhatok el.

A hatalmas férfi sziluettje szinte teljesen kitöltötte a konyhaablakot. Sötétszőke haját hosszúra hagyta felül, és a tincsei összevissza, kócosan meredeztek. Mintha egész éjjel álmatlanul forgolódott volna az ágyában, egy olyan háborúban küzdve, amit én nem érthetek meg. Lehajtotta a fejét, így nem láthattam az arckifejezését, és a két kezével valószínűleg a konyhapulton támaszkodott. De ettől még megértettem, hogy Rex éppen valamilyen kínzó démonok ellen küzd.

– A fenébe – suttogtam, és megszorítottam a kezemben tartott levelet. Ott volt nekem a saját háborúm. Valamikor számos csatát vesztettem ebben a városkában. A kudarcok emléke miatt megremegtem, de az elmúlt évek alatt társamul szegődött erő a segítségemre sietett, és bátorsággal töltött el.

Újra a levélre pillantottam.

Úgy döntöttem, hogy vállalom a kockázatot.

Mielőtt meggondolhattam volna magamat, az ajtó boltíve alatt átmentem a kopottas nappaliba. Belebújtam a szandálomba, és odaléptem az ajtóhoz.

Utána kiengedtem magamat a langyos, alabamai éjszakába. A levegőben az édes folyondár és a frissen nyírt fű illata úszott.

A magasban ragyogó, hatalmas hold ezüst fénybe vonta a szendergő házakat és a fákat. Körülöttem a kabócák hangos ciripelése vibrált.

Úgy éreztem, mintha visszarepültem volna a gyermekkoromba. Olyan sok estét töltöttem idekint a verandán a nagyanyámmal. Együtt bámultuk a csillagokat, melyek az emlékeim szerint annyira közelinek tűntek, hogy megpróbáltam megérinteni őket a kezemmel. Most ez a múlt is kézzelfogható távolságban lebegett előttem.

Belélegeztem az éjszaka illatait, és nesztelen léptekkel továbbmentem. A talpam alatt megreccsentek az ösvény apró kavicsai. Felbátorodva teleszívtam levegővel a tüdőm, miközben így, késő éjjel átmentem az úttesten, és csendben elindultam a szomszédom háza felé.

Óvatosan felmentem a lépcsőn, és úgy szorítottam a korlátot, mintha attól erkölcsi támogatást remélnék. Keresztülsiettem a nemrég lefestett verandán. Amikor megálltam az ajtó előtt, a szívemben dübörgő mennydörgés vihart támasztott a keblemben.

Mi a fenét csinálok?

Ez őrület.

Ez a pasi minden ok nélkül utál engem.

Ennek dacára felemeltem a kezem, és halkan bekopogtam az ajtaján.

Mire elfordult a kilincs és az ajtó feltárult, már egész testemben remegtem. Pontosan ugyanaz a teljesen oktalan harag zúdult le rám, mint délután. Sőt, Rex most még dühösebb volt.

Bizony ám.

Kemény volt a tekintete, az arckifejezése, akárcsak izmos testének minden gyönyörű, éles vonala.

Édes. Jó. Istenem.

Egyszerűen képtelen voltam visszafogni magamat, és a tekintetem bebarangolta az elém táruló, meztelen bőr vonzó tájait. Nem volt rajta az inge, összesen csak egy bokszeralsót viselt.

Nyeltem egy nagyot. Rám zúdult az az ostoba vonzódás, nedvesen, forrón, ragadósan. Tombolt bennem a tűz, és elgyengült a térdem.

A tekintetem ekkor megállapodott a bal felkarját teljesen beborító tetováláson. A tájkép egy meredek sziklabércet ábrázolt, amiről egy vízesés zúdul a mélybe, felkorbácsolva a lenti tavacska vizét, melynek ragyogó, színes hullámai úgy táncoltak, mintha csak magukon érezték volna a szellő simítását.

Bánat és remény.

Egyértelműen ez a két érzelem áradt a képből.

– Maga meg mit csinál itt?

Éles hangja valósággal belemetszett az éjszakába. Felriasztott a kábulatból, így felkaptam a fejemet, és az arcába néztem.

Természetesen az is pontosan ugyanolyan gyönyörű volt, mint a teste.

Erőteljes és határozott.

Megremegtem, és bizonytalanul hátrébb léptem.

Hú, a fenébe. De hülye vagyok. Iszonyúan hülye.

De azért felszegtem az állam.

– Én csak… – dadogtam, és megpróbáltam értelmes okot adni arra, hogy mégis mit keresek hajnali egykor az ajtajában. – Szóval nincs véletlenül egy kis mandulakivonata?

Kihúzta magát, és ha ez lehetséges, még ádázabb tekintettel nézett le rám.

– Úgy nézek én ki, mint akinek van mandulakivonata?

– Hááát… – dadogtam.

Remek.

Rendes beszédre is képtelen idióta vagyok.

Ez a pasi teljesen kibillentett az egyensúlyomból. Mindenben más volt, mint azok, akikhez hozzászoktam San Franciscóban.

Keményebb.

Csiszolatlan és nyers.

Veszélyesen szebb annál, mint amihez bármelyik férfinak joga volna.

Talán az is közrejátszott, hogy nagyon halványan Aaronra emlékeztetett. Arra a seggfejre, aki miatt a középiskolában szilánkokra hasadt a szívem.

De nem csak erről volt szó. Ez a férfi más.

Rex Gunnert egyszerűen senkihez sem lehetett hasonlítani.

Elvakított a komorságával.

Tűzbe hozott a hidegségével.

– Én csak… – Az utca túloldalán álló házam felé intettem. – A nagymamám receptje alapján éppen cseresznyés pitét sütök, és elfogyott a mandulakivonatom. Láttam, hogy ég a lámpa az ablakában. Gondoltam, szerencsét próbálok.

Minden egyes pillanat fontos. Csak ritkán tudjuk, mennyire fontosak a dolgaink. Ne szalaszd el az alkalmat, ha módodban áll cselekedni!

Talán ez is a fontos pillanatok egyike?

Miért érzem úgy, hogy most mindenképpen érdemes kockázatot vállalnom?