A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vi Keeland: We Shouldn’t, 2019

Fordította

SERES NOÉMI

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018

A beosztott, 2018

Egomániás, 2019

Csak szex, 2019

A megbízó, 2019

Copyright © 2019. WE SHOULDN’T by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Seres Noémi, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-91-0

Lehet, hogy van egy határvonal a szerelem és a gyűlölet között…, de olyan szórakoztató ezen a vonalon egyensúlyozni!

Első fejezet

BENNETT

– Mi a fenét művel?!

Nem mentem át a gyalogátkelőn, amikor zöldre váltott a lámpa, hanem helyben kocogtam. Az út túloldalán játszódó jelenet túl szórakoztató volt ahhoz, hogy ne nézzem végig. Az autóm az iroda előtti parkolóban állt, és egy göndör hajú, szőke nő, akinek lélegzetelállító virgácsai voltak, a szélvédőmön hevert. A haja mintha beakadt volna az ablaktörlőbe.

Hogy hogyan, arról fogalmam sem volt. Mindenesetre elég dühösnek látszott. Így kifejezetten komikus volt a helyzet, úgyhogy inkább megtartottam a köztünk lévő távolságot, és kíváncsian vártam, mi lesz.

Átlagos, szeles nap volt az Öbölben. Egy szélroham összevissza kócolta a haját, miközben az autómmal küzdött. Úgy tűnt, ettől csak még dühösebb lett. Tehetetlenségében üvöltözni kezdett, de az ablaktörlő köré csavarodott, elég tekintélyes hajcsomó sehogy sem akart kioldódni. Ahelyett, hogy óvatosan kibogozta volna, erősen rángatni kezdte, ráadásul immáron mindkét kezével markolta a rakoncátlan tincseket.

Ez bevált. Sikerült kiszabadulnia. Csakhogy sajnálatos módon az ablaktörlőm még mindig a hajába volt gabalyodva. Ott lógott a hajtincsei végén. Valamit morgott az orra alatt, amiről azt gyanítottam, hogy káromkodások egész sora lehetett, majd tett még egy utolsó, kósza kísérletet arra, hogy szétbogozza a szétbogozhatatlant. Azok, akik átkeltek a zebrán, miközben én mozdulatlanul várakoztam, egyre közelebb értek a szőkeséghez, mire az mintha hirtelen ráébredt volna, hogy azért néhányan észrevehetik az alakítását.

Ahelyett, hogy ideges lettem volna az őrült nőszemély miatt, aki megrongálta az egyhetes, vadiúj Audimat, inkább nagyot nevettem a körbeleső tekintete láttán. Végül az esőköpenye alá rejtette a hajából lógó ablaktörlőt. Lesimította a frizuráját, összekapcsolta az övét, és megfordult, hogy elsétáljon, mintha mi se történt volna.

Azt hittem, hogy ezzel vége az attrakciónak, aztán ráébredhetett, hogy mit tett. Legalábbis úgy tűnt. Megfordult, és visszament az autómhoz, majd belenyúlt a zsebébe, és előásott valamit, amit a megmaradt ablaktörlőm alá biggyesztett. Ezt követően elviharzott.

Amikor zöldre váltott a lámpa, odakocogtam az autómhoz. Kíváncsi voltam, hogy mit találok az ablaktörlőm alatt. Valószínűleg már jó ideje ott vesztegelhetett, és már azelőtt megírhatta az üzenetét, hogy én észrevettem, mert nem láttam, hogy tollat vett volna elő, miközben néztem.

Felemeltem a megmaradt ablaktörlőt, kivettem alóla a kártyát, megfordítottam, és akkor szembesültem vele, hogy semmiféle bocsánatkérő üzenet nincs rajta. A szőkeség egy átkozott büntetőcédulát tűzött rá!

Micsoda reggel! Az autómat megrongálták, nem volt meleg víz az iroda mellett lévő edzőteremben, és erre még az egyik lift is meghibásodott. A reggeli tömeg bezsúfolódott az egyetlen működőképes felvonóba. Olyan volt odabent, akár egy szardíniás dobozban. Rápillantottam az órámra. A fenébe! A megbeszélésem Jonasszal már öt perccel ezelőtt el kellett volna kezdődnie.

Persze minden átkozott emeleten megállt a lift.

Kinyílt az ajtó a hetediken. Már csak egy emelet volt hátra.

– Elnézést – mondta mögöttem egy nő.

Kiléptem oldalra, hogy kiengedjem az embereket. Felfigyeltem a mellettem elhaladó nőre. Jó illata volt. Naptej- és tengerillatot hagyott maga után. Utánabámultam. Mielőtt becsukódott volna a liftajtó, megfordult, és egy rövid pillanatra találkozott a tekintetünk.

Pompás kék szempár mosolygott rám.

Már majdnem visszamosolyogtam…, de mégse. Pislogtam párat, és szemügyre vettem az arcát – és a haját –, majd becsukódott az ajtó.

Basszus. Ez a ma reggeli szőke nő volt!

Megpróbáltam arrébb küldeni a kezelőpanel előtt álló hölgyet, hogy megnyomhassam az ajtónyitó gombot, de mielőtt még rádöbbenhetett volna, hogy hozzábeszélek, már el is indultunk.

Remek. Ennél csodásabb már nem is lehetne! Akárcsak az egész átkozott nap.

Majdnem tíz perccel a megbeszélt időpont után léptem be Jonas irodájába.

– Ne haragudj, hogy késtem. Borzalmasan indult a reggel.

– Semmi baj. Elég nehézkes ma a közlekedés az épületben.

Leültem a főnök asztalával szemben az egyik székre, és nagyot sóhajtottam.

– Hogyan boldogul a csapatod ma? – kérdezte.

– Minden a megbeszéltek szerint halad. Még jobban is mehetne, ha mindenkit biztosíthatnék afelől, hogy megmarad a munkahelye.

– Senkinek nem kell attól tartania, hogy elveszíti a munkáját. Pillanatnyilag.

– Ha megálltál volna a munka szó után, és nem folytatod, az remek lett volna.

Jonas hátradőlt a székében, és sóhajtott.

– Tudom, hogy nem könnyű. A cégnek viszont jót tesz az összeolvadás. Lehet, hogy a Wren sokkal kisebb cég, de számos, értékes ügyfélnek számító emberük van.

Két héttel ezelőtt a cég – ahol azóta dolgoztam, hogy kikerültem az egyetemről – összeolvadt egy másik nagy marketingcéggel. Pattanásig feszült a húr mindenkinél, és azt találgattuk, hogy mit hoz majd magával a Wren Mediával való egyesülés a Foster, Brunettnél betöltött állásunkat illetően. Az utóbbi két hétben a reggeleim jó részét azzal töltöttem, hogy lelket öntöttem a csapatomba, bár nekem sem volt ötletem, hogy két jelentős marketingcég közös jövője mit rejtegethet.

A mi cégünk volt a nagyobb, próbáltam erre emlékeztetni az embereket. Ma fizikálisan is találkozott a két cég a San Franciscó-i irodában, ahol dolgoztam. Dobozokat cipelő emberek szivárogtak be közénk. Mosolyognunk és üdvözölnünk kellett volna őket, de rohadtul nem volt hozzá kedvünk. Főleg azért, mert a mi munkánk forgott kockán. A cégnek nem volt szüksége két kreatív igazgatóra, és a Wrennek is megvolt a maga marketinges csapata, ami éppen ebben a pillanatban költözött be hozzánk.

Jóllehet Jonas biztosított felőle, hogy a cégnél betöltött pozícióm biztonságban van, azt azért nem mondta ki, hogy egyikünket sem fogja áthelyezni. A dallasi iroda nagyobb volt, és azt csiripelték a madarak, hogy áthelyezések lesznek.

Én pedig nem terveztem, hogy bárhová is elköltözzek.

– Szóval, mesélj nekem a nőről, aki össze fog omlani miattam. Már körbekérdeztem. Jim Falcon néhány évig dolgozott a Wrennél, és azt mondta, hogy elég közel áll már a nyugdíjazáshoz. Remélem, hogy nem fakasztok könnyekre valami ősz hajú nyanyát.

Jonas összevonta a szemöldökét.

– Nyugdíjazás? Annalise?

– Jim azt mondta, hogy néha járókerettel jár. Gondja van a térdével, vagy valami ilyesmi. Ki kellett szélesíttetnem a bokszok közötti folyosót, ahol a dolgozók ülnek, hogy biztonságosan átférhessen. Nem vagyok hajlandó bűntudatot érezni a seggbe rúgása miatt, mert idősebb és egészségügyi problémái vannak. Ha arra kerül a sor, közlöm vele, hogy pakoljon, mert áthelyezzük Texasba.

– Bennett…, szerintem Jim összekeverte őt valakivel. Annalise nem jár járókerettel.

A fejemet csóváltam.

– Te most viccelsz velem? Ilyet ne is mondj. Így is egy kék címkés Johnny Walkerbe került, hogy meggyőzzem a karbantartó osztályt, az én kérésemet teljesítsék először.

Jonas a fejét rázta.

– Annalise nem… – Itt elharapta a mondanivalóját, közben a fejem fölé nézett, az ajtó irányába. – Remek időzítés. Itt is van. Gyere be, Annalise! Szeretném, ha megismerkednél Bennett Foxszal.

Megfordultam, hogy lássam, ki az ellenfelem – az öreg nyanyát, akit ki akartam csinálni –, és kis híján kiestem a székből. Hirtelen Jonasra néztem.

– Ki ez?

– Annalise O’Neil. Ugyanazt a pozíciót tölti be a másik cégnél, mint te. Szerintem Jim Falcon összekeverte valakivel.

Visszafordultam, hogy megnézzem a felém sétáló nőt. Annalise O’Neil bizonyosan nem volt öreglány, mint ahogy azt elképzeltem. A legkevésbé sem. Maximum a húszas évei vége felé járhatott. Remekül nézett ki. Kétség kívül minden férfi megfordult utána. Hosszú, napbarnította láb, egy modellszépségű arcot keretező vad, szőke hullámok, és emellé olyan idomok, amiktől bármelyik férfi elrántaná a kormányt, és a mélybe zuhanna. A testem minden előzetes figyelmeztetés nélkül reagált rá. A farkam, ami az utóbbi hónapban, miután szárnyra keltek a hírek, csak himbilimbizett a lábam között, most egyenesen az ég felé tört. Ahogy végigáramlott az ereimben a tesztoszteron, kihúztam magam, és felemeltem az állam. Ha páva lettem volna, akkor most széttártam volna a színes farktollaimat.

Az ellenfelem egy bombanő volt.

Bosszúsan megráztam a fejemet, és felnevettem. Jim Falcon nem kevert össze senkit senkivel. Csak csesztetett. A srác egy igazi seggfej volt. Tudnom kellett volna. Biztosan hülyére nevette magát, amikor ide rendeltem a karbantartókat, hogy alakítsanak ki szélesebb folyosókat a bokszok között, hogy elférhessen ez a nő a járókerettel.

Mekkora egy fasz! Tényleg vicces volt. Sikerült beugratnia, az már biztos.

Nem emiatt ért fülig a szám.

Egyáltalán nem.

Igencsak felkeltette az érdeklődésemet, de ennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy seggbe akartam billenteni az éppen besétáló nőt.

Az ellenfelem, a szépséges Annalise O’Neil, itt állt előttem a főnököm irodájában, a nő…

…Az a nő, aki ma reggel letépte az ablaktörlőmet, és egy átkozott büntetőcédulát hagyott ott helyette…

…Az a nő, aki rám mosolygott ma reggel a liftben.

– Annalise, ugye? – felálltam, és egy bólintás kíséretében megigazítottam a nyakkendőmet. – Bennett Fox.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Bennett.

– Részemről az öröm.

Második fejezet

ANNALISE

Tény.

Az a jóképű fickó volt, akit a liftben láttam. Mintha lett volna köztünk egy kis szikra.

Bennett Fox úgy vigyorgott, mintha csak a főnökömnek nevezték volna ki, és ezzel meghosszabbíthatta volna a kezét.

– Üdvözöllek a Foster Burnettnél.

Ah! Nem csak jól nézett ki, hanem tudatában is volt mindennek.

– Innentől Foster, Burnett és Wren, ha nem tévedek. – Egy mosollyal az arcomon jeleztem finoman, hogy ezentúl ez a mi helyünk. Hirtelen rendkívül hálás voltam a szüleimnek, hogy majdnem tizenhat éves koromig fogszabályzót hordattak velem.

– Hát persze. – Az új ellenségem szintén vakító mosolyt villantott rám. Látszólag az ő szülei is adtak a fogászati kezelésekre.

Bennett Fox magas volt. Egyszer olvastam egy cikket, miszerint az amerikai férfiak átlagmagassága százhetvenhét centiméter. Ehhez képest a legsikeresebb ötszáz férfi hatvannyolc százaléka száznyolcvanhárom centiméternél is magasabb. Tudat alatt az emberek az erővel azonosítják a magasságot.

Andrew is száznyolcvanhárom centi volt. Arra tippeltem, hogy ez a fickó is annyi lehet.

Bennett kihúzta a mellette lévő széket.

– Foglalj helyet.

Magas volt, és udvarias. Már most gyűlöltem.

A húszperces buzdító beszéd alatt, amit Jonas Stern tartott – amelyben próbált meggyőzni minket arról, hogy nem ugyanazért a pozícióért küzdünk, hanem immár Amerika legnagyobb marketingcégeként inkább közös erővel utat törünk –, lopott pillantásokat váltottunk Bennett Foxszal.

Drága cipőt viselt. Konzervatív, oxfordi stílusút, de a felső szélén lévő varrás modern stílusról árulkodott. Ferragamo lehetett. A lába is hatalmas.

Az öltönye sötétkék színű. A magas termetéhez és széles vállához igazították. Az a fajta visszafogott luxus, ami tudatja másokkal, hogy van pénze, de nincs szüksége hencegésre, hogy lenyűgözzön másokat.

Az egyik lábát hanyagul feltette a térdére, mintha csak az időjárásról beszélgettünk volna, nem pedig arról, úgy láttuk, nagy a kockázata, hogy veszendőbe megy mindaz, amiért napi tizenkét órában, a hét hat napján keményen dolgoztunk.

Egyszer Jonas mondott valamit, amivel mindketten egyetértettünk, egymásra néztünk, és bólogattunk. Adott volt a lehetőség, hogy közelebbről is megfigyelhessem. A szemem végigkalandozott a helyes arcán: erős állkapocs, merészen egyenes orr; az a fajta csontszerkezet, ami generációról generációra öröklődik, és ami sokkal hasznosabbnak bizonyul bármilyen más örökségnél. A szeme volt csak igazán lélegzetelállító. Mély, átható, zöld tekintet, tökéletes összhangban állt a sima, napbarnította bőrével. Egyenesen rám bámult.

Elkaptam a tekintetemet, és ismét Jonasra néztem.

– Szóval mi fog történni a kilencvennapnyi összecsiszolódási idő után? Két kreatív igazgatója lesz a Nyugati Parti Marketingcégnek?

Jonas egyikünkről a másikunkra pillantott, és sóhajtott egyet.

– Nem. Ennek ellenére senki nem fogja elveszíteni a munkáját. Éppen most akartam beszámolni Bennettnek a hírekről. Rob Gatts bejelentette, hogy nyugdíjba megy a következő hónapban. Úgyhogy lesz egy újabb kreatív igazgatói nyitott pozíció, hiszen pótolnunk kell a helyét.

Fogalmam sem volt, hogy mit jelent mindez, de látszólag Bennett nagyon is értette.

– Ami azt jelenti, egyikünk elmehet Dallasba, Rob helyére, ami a délnyugati régiót illeti.

Jonas arcáról azt olvastam le, hogy Bennett nem lenne boldog, ha Texasba kellene költöznie.

– Igen.

Egy pillanatig mind a hárman hagytuk, hogy leülepedjenek az elhangzottak. A lehetőség, hogy Texasba kellene költöznöm, lépésre késztetett.

– Ki fogja meghozni a döntést? – kérdeztem. – Mert egyértelmű, hogy mivel Bennett-tel dolgozott…

Jonas a fejét rázta, és legyintett.

– Az ilyen döntések előtt – amikor két felsővezetés-álláshely kerül összevonásra – egy bizottság vizsgálja meg a helyzetet, és övék a végső választási döntés.

Bennett ugyanannyira össze volt zavarodva, mint én.

– A bizottság tagjai viszont nem dolgoznak velünk napi szinten.

– Ez igaz, valóban nem. Ezért kidolgoztak egy módszert, ami alapján meghozzák a döntésüket.

– Még pedig?

– Három jelentős ügyfél választására bízzák a dolgot. Mindketten megalkottok és előadtok egy-egy reklámkampányt az ügyfeleknek, akik kiválasztják a nekik legjobban tetszőt.

Bennett most először látszott idegesnek. Tökéletes higgadtsága és magabiztossága cserben hagyta. Előrehajolt, és beletúrt a hajába.

– Te most viccelsz velem? Több mint tíz éve dolgozom neked, és néhány ügyfélre bíznád a sorsomat? Fél milliárd dollárnyi bevételt termeltem már a cégnek.

– Sajnálom, Bennett. Őszintén sajnálom. A Wren beolvasztásának egyik feltétele az volt, hogy kellő megfontolás tárgyát képezzék a Wren-alkalmazottak álláshelyei, ha arról van szó, hogy valakit át kell helyezni, mert nincs szükség két ugyanolyan pozícióra. Majdnem nem lett belőle szerződéskötés, mert Mrs. Wren kijelentette, nem adja el férje cégét, ha az azzal jár, hogy az addig keményen dolgozó Wren-alkalmazottakat elbocsátják.

Ezen mosolyognom kellett. Mr. Wren még a halála után is gondoskodott az alkalmazottairól.

– Készen állok a kihívásra. – Bennettre néztem, aki egyértelműen dühös volt. – Legyen a pozíció a jobbik női alkalmazotté.

Bennett összevonta a szemöldökét.

– Úgy érted, férfi alkalmazotté, nem?

Még egy órán át ott ültünk, és sorra vettünk minden jelenleg futó reklámügyet. Átbeszéltük, melyik kampányunk kihez kerül át, hogy az embereink beilleszkedésére összpontosíthassunk, és a majdani, sorsunkat eldöntő szavazatokra.

Amikor a Bianchi Borászat üzleti ügyéhez értünk, Bennett így szólt:

– Ez két nap múlva esedékes. Készen állok, hogy ez alapján szavazzanak.

Tudtam, hogy még másik két, a cégnek prezentáló versenytárs lesz rajtam kívül. A fenébe is, pont én voltam az, aki javasolta, hogy azért szavazzanak, hogy a legjobb marketingajánlattal segíthessünk. Nem voltam azonban tudatában annak, hogy a Foster Burnett a másik vállalat. Természetesen az egybeolvadás mindent megváltoztatott. Nem engedhettem meg, hogy az új menedzsment azt gondolja, fennáll a lehetősége, hogy elveszítek egy üzletet.

– Nem hiszem, hogy szükség lenne mindkettőnk prezentációjára. – A Bianchi már évek óta az ügyfelem. Tulajdonképpen pont azért, mert olyan viszonyban vagyok velük, én javasoltam, hogy…

Az a bunkó félbeszakított.

– Mrs. Bianchit nagyon is érdekelte az ötletem. Nem kételkedem benne, hogy elfogadja az egyik javaslatomat.

Istenem, hogy ez a fickó milyen arrogáns!

– Biztos vagyok benne, hogy nagyszerű ötleteid vannak. Azt akartam visszont mondani, olyan kapcsolatban állok a borászattal, hogy biztos vagyok benne, kizárólag velem akarnak majd dolgozni, ha felvetem nekik, mert…

Ismét félbeszakított.

– Ha ennyire biztos vagy ebben, akkor miért nem hagyod, hogy az ügyfél döntsön? Nekem inkább úgy hangzik, hogy jobban félsz a versenytől, és nem vagy annyira magabiztos a céggel való kapcsolatodban. – Bennett Jonasra tekintett. – Az ügyfélnek mindkettőnk ötletét látnia kell.

– Jól van, jól van – csitította Jonas. – Egy cég vagyunk. Inkább azt mondanám, hogy a már meglévő ügyfeleknek elég lenne egy prezentáció is, de lévén, hogy már mindketten készen vagytok vele, nem látom okát, miért ne hallgathatnák végig mindkettőt. Ha képesek vagytok egységet alkotni a Foster, Burnett és Wren nevében, akkor hagynunk kell, hogy az ügyfél döntsön.

Bennett arcán utálatos mosoly jelent meg.

– Részemről rendben. Nem félek egy kis versenyzéstől… nem úgy, mint egyesek.

– Nem versenyzünk. Lehet, hogy ez eddig nem jutott el az agyadig – sóhajtottam, majd az orrom alatt dörmögve folytattam: – Persze elég vastag hajzselét kell áttörnie az információnak, hogy bármi bekerülhessen oda.

Bennett beletúrt a buja sörényébe.

– Csak nem észrevetted, hogy milyen remek a frizurám?

Vágtam egy grimaszt. Jonas a fejét csóválta.

– Jól van. Látom, hogy ez nem lesz egyszerű, és sajnálom, hogy ezt kell tennem veletek.– Bennetthez fordult. – Hosszú ideje dolgozunk együtt. Tudom, hogy ez fájdalmas lehet, de profi vagy, úgyhogy tudom, hogy mindent meg fogsz tenni annak érdekében, hogy túljuss ezen. – Aztán felém fordult. – Annalise. Lehet, hogy csak most találkoztunk, de csupa jót hallottam rólad.

Ezek után Jonas megkérte Bennettet, keressen nekem egy szabad irodát, hogy elhelyezkedhessek, mert a végleges irodám még nem volt készen – nos, már amennyire a jelen körülmények között végleges lehet. Kora délutánig Jonas irodájában maradtam, hogy megbeszélhessek vele néhány reklámügyet.

Amikor készen voltunk, elkísért Bennett irodájába. A Foster Burnett irodája szebb volt, mint amihez a Wrennél hozzászoktam. Bennett irodája csillogott-villogott, és modern bútorokkal rendezték be. Hogy azt már ne is említsem, kétszer akkora alapterülettel büszkélkedhetett, mint az én régi irodám. Bennett épp telefonált, de intett, hogy jöjjünk be.

– Igen. Természetesen. Mit szólna a péntek három órához? – Bennett rám nézett, de közben a telefonba beszélt.

Miközben arra vártunk, hogy befejezze a hívást, Jonas telefonja is megszólalt. Elnézést kért, és kiment az irodából, hogy felvegye. Épp akkor tért vissza, amikor Bennett is letette.

– El kell rohannom egy emelettel feljebb tartott megbeszélésre – közölte. – Tudunk valami helyet találni Annalise-nak?

– Már megtaláltam számára a tökéletes helyet.

Volt valami szarkasztikus a hangjában, de nem ismertem jól, és úgy tűnt, Jonas sem tulajdonított különösebb jelentőséget neki.

– Nagyszerű. Hosszú nap volt ez mindkettőtöknek. Ne dolgozzatok túl sokáig ma este.

– Köszönöm, Jonas – mondtam.

– Kellemes időtöltést.

Néztem, ahogy elmegy, majd Bennett felé fordultam. Mindketten arra vártunk, hogy a másik szólaljon meg előbb.

Végül én törtem meg a csendet.

– Szóval… ez a helyzet… elég furcsa.

Bennett kilépett az íróasztala mögül.

– Jonasnak igaza van. Hosszú volt a nap. Azt hiszem, a változatosság kedvéért, ma hamarabb befejezem. Gyere, megmutatom, hol találtam neked helyet.

Követtem Bennettet végig a hosszú folyosón, mígnem megérkeztünk egy csukott ajtó elé. Egyetlen névtábla állt az ajtó mellett, de üresen.

Nos, ez mind nagyon kedves volt tőle. Lehet, hogy mégsem lesz olyan borzalmas a közös munka.

– Köszönöm.

Bennett elmosolyodott, majd kinyitotta az ajtót, és oldalra lépett, hogy beengedjen.

– Nincs mit. Tessék. Otthon, édes otthon.

Beléptem, Bennett pedig felkapcsolta a lámpát.

Mi a fene?

A szobában egy összecsukható asztal és egyetlen szék állt. Egyértelműen nem irodának nézett ki. Legjobb esetben is egy raktárnak neveztem volna, hiszen még polcok sem álltak benne, amiken az irodaszereket szokták tárolni. A takarító személyzet raktára lehetett, mivel tisztítószer, valamint egynapos, állott felmosóvízszagot éreztem. Valószínűleg az a sárga vödör és a felmosó áraszthatta, amik ott álltak az összetákolt asztalom mellett.

Bennett felé fordultam.

– Azt várod, hogy itt dolgozzam? Egy ilyen helyiségben?

Láthatóan szórakoztatta a helyzet.

– Nos, tudom, hogy papírra is szükséged lesz.

Összeráncoltam a szemöldökömet. Vajon viccel?

Belenyúlt a zsebébe, az asztalhoz sétált, és egy kis papírfecnit dobott rá, majd rám kacsintott.

– További szép estét. Megyek, megjavíttatom az autómat.

Ledöbbentem. Földbe gyökerezett a lábam, Bennett meg szó nélkül kisétált a helyiségből, majd bevágta maga mögött az ajtót. A huzat felkapta az asztalról a fecnit, és a levegőbe röpítette. Néhány másodpercig lebegett, majd a lábamnál landolt.

Először ostobán bámultam rá.

Hunyorítottam, hogy el tudjam olvasni, mi áll rajta.

Üzenetet hagyott volna nekem? Lehajoltam és felvettem, hogy közelebbről megszemlélhessem.

Mi a fene?

A papírcetli, amit Bennett ott hagyott, nem üzenet volt, hanem egy büntetőcédula.

Nem akármilyen büntetőcédula.

Hanem az enyém.

Ugyanaz az átkozott cédula, amit ott hagytam ma reggel egy ismeretlen szélvédőjén.

Harmadik fejezet

ANNALISE

– Nagyobb szükségem van egy italra, mint valaha. – Kihúztam egy széket, és a szememmel pincér után kutatva körbenéztem, még mielőtt leültem volna.

– Én meg azt hittem, hogy velem szerettél volna együtt lógni a lehengerlő személyiségem miatt, nem pedig az ingyen kaja vonz, amit minden héten megkapsz tőlem.

A legjobb barátnőmnek, Madisonnak a világ legjobb munkája jutott: A San Francisco Observer ételkritikusa volt. Egy héten négy este más és más éttermekben jelent meg, hogy megkóstoljon egy-egy ételt, amiről aztán összefoglalót írt. Csütörtökönként vele tartottam. Ingyen volt a kaja. Csak ezeken a napokon sikerült kilenc előtt eljönnöm az irodából. Az egyetlen rendes ételt mindig Madisonnak köszönhettem, hála a hatvanórás munkaheteimnek, amiket mostanában tartottam.

Mindennek sok pozitív hozadéka volt.

A pincér elénk tette a borlapot. Madison hamar elhessegette.

– Két pohár bor lesz… bármi, amit ajánl, megfelel.

Ez volt a szokásos mondata, amivel rendelt. Tudtam, hogy ez volt az első lépés, hogy a kiszolgálást tesztelje. Szerette bírálni, mit hoz neki a pincér, feltesz-e kérdéseket az ízléséről, hogy megfelelő italt ajánljon, vagy éppenséggel a legdrágább borral kínálja, abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy minél több borravalót zsebelhessen be utána.

– Semmi gond. Majd választok önöknek valamit.

– Tulajdonképpen – tartottam fel az egyik ujjamat – én szeretnék változtatni a rendelésen. Egy bor és egy Tito, valamint egy szóda lime-mal.

– Rendben.

Madison szinte meg sem várta, hogy a pincér hallótávon kívülre jusson.

– Uhh. Te vodkázol? Csak nem találkozgat valakivel Andrew?

A fejemet ráztam.

– Nem. Rosszabb.

Kikerekedett a szeme.

– Annál rosszabb, minthogy Andrew valakivel randizik? Autóbaleseted volt?

Nos, talán egy kicsit túloztam. Ha kiderülne, hogy a barátom, akivel nyolc évig együtt voltam, valakivel randizik, az bizonyosan kikészítene. Három hónappal ezelőtt Andrew azt mondta, hogy szünetet szeretne tartani. Ez nem pont az a három szó volt, amit vártam tőle a Valentin-napi vacsoránk után, de próbáltam megértő lenni. Az elmúlt egy év sok változást hozott az életében. A második regényét lehúzták, a hatvanéves apjánál pedig májrákot állapítottak meg, aki a diagnózis után három héttel meghalt. Az anyja meg kilenc hónappal a férje halála után úgy döntött, újraházasodik.

Így hát belementem, hogy egy időre külön váljunk, bár a szakítás ötlete inkább hasonlított Ross, mint Rachel stílusára a Jóbarátokból. Mindketten szabadok voltunk, és ha úgy hozza kedvünk, azzal találkozunk, akivel csak akarunk. Andrew megesküdött, hogy nem volt az életében senki más, nem állt szándékában randizgatni, és minden jöttmenttel lefeküdni. Ezzel együtt azt is érezte, hogy a megállapodásunk, miszerint nem találkozunk mással, továbbra is egymáshoz köt minket, és így nem kaphatja meg azt a szabadságot, amire szüksége van.

Ha vezetésről volt szó… gyűlöltem, amióta csak megkaptam a jogosítványomat. Ért egy csúnya baleset, ami miatt vezetés közben rögtön az egekbe szökött a pulzusom. Soha nem tettem magam túl rajta. Tavaly pedig volt egy kisebb koccanás a parkolóban, és a bennem lapuló félelem ismét erősödött. Ha még egy baleset történik, az valószínűleg végleg elriaszt a vezetéstől.

– Na jó, talán nem baleset – feleltem –, de valami hasonló.

– Mi történt? Rosszul sikerült az első napod az irodában? Én meg már azt hittem, hogy majd elmeséled, milyen vonzó férfiakkal dolgozol együtt az új munkahelyeden.

Madison nem értette meg Andrew igényét, hogy legyen egy kis mosolyszünet a kapcsolatunkban, úgyhogy arra bátorított, kezdjek újra randizni, és lépjek tovább.

A pincér megérkezett az italjainkkal, Madison pedig közölte vele, hogy még nem állunk készen a rendeléssel. Kért még tíz percet, hogy eldöntsük, mit együnk.

Ittam egy kortyot a vodkából. Éreztem, hogy éget, miközben végigment a nyelőcsövemen.

– Tulajdonképpen van egy helyes fickó.

Madison az asztalra könyökölt, a fejét pedig a tenyerébe támasztotta.

– Részletek. Számolj be róla részletesen. A borzalmas napod története várhat.

– Nos… magas, egy szobor is megirigyelhetné a kinézetét, és tele van önbizalommal.

– Milyen az illata?

– Nem tudom. Annyira nem kerültem hozzá közel, hogy megszagolhassam. – Levettem a limekarikát a pohár széléről, és belefacsartam a levét az italomba. – Nos, ez nem teljesen igaz. Amikor a közelébe kerültem egy takarítószertárban, csak a tisztítószerek és a mocskos felmosóvíz szagát éreztem. – Ittam még egy kortyot.

Madison szeme felcsillant.

– Ne már! Csak nem… a takarítószertárban bújtatok el már rögtön az első nap?

– Nem arról van szó, amire gondolsz.

– Kezdd az elején!

Elvigyorodtam.

– Rendben.

Madison tényleg azt gondolta, máshogy fejezem majd be a történetet.

– A csomagtartóm tele volt az előző irodából összepakolt dossziékkal és mindenféle kacattal, amit az új helyre vittem. Próbáltam parkolóhelyet keresni, de jó pár tömböt körbejártam, hiába. Végül… tilosban álltam meg, és fordultam párat a cuccaimmal az irodába. Az utolsó előtti fordulónál már egy büntetőcédulát találtam a szélvédőmön.

– Az szívás.

– Szólj hozzá! Több mint kétszáz dolcsi már a büntetés.

– Hát, elég szerencsétlen kezdés – állapította meg. – Lehetett volna rosszabb is, ha már egyszer autókázásról van szó.

Erre felnevettem.

– Várj! Még csak most jön a java. Eddig ez volt a nap legjobb része.

– Mi történt még?

– A közteres még mindig ott volt, pár autónyira az enyémtől, és tovább büntetett. Arra gondoltam, hogy én már megkaptam a büntetésemet, úgyhogy ennyi erővel már be is fejezhetem a pakolást. Felvittem az utolsó dobozaimat is az irodába, majd amikor visszamentem, minden autón ott virított a cédula, egyetlenegyet kivéve. Az autó közvetlenül előttem parkolt.

– Biztosan akkor érkezhetett, amikor elment a közteres, és azért nem kapott büntetést?

– Nem. Biztos vagyok benne, hogy már előtte is ott állt. Egyszerűen kihagyta a nő. Tuti, hogy azért, mert egy ugyanolyan Audi volt, mint az enyém, csupán egypár évvel fiatalabb. Először, amikor elmentem előtte, bekukucskáltam, hogy lássam változtattak-e valamit a belsején az újabb kiadásban. Észrevettem, hogy az első ülésen ott hever egy vezetőkesztyű, amin Porsche-logó szerepelt. Úgyhogy tudtam, hogy ez ugyanaz az autó, ami már vagy egy órája is ott parkolt, mert a kesztyűről megismertem.

Madison belekortyolt a borba, és felhúzta az orrát.

– Nem finom?

– De. Rendben van. Na de a kesztyű? Csak a versenyzők és a nagyzoló barmok használnak kesztyűt a vezetéshez.

Odatartottam Madisonnak a poharamat, hogy belekortyoljon, majd a számhoz emeltem.

– Pontosan! Nekem is pont ugyanez jutott eszembe, amikor megláttam. Így hát a puccos barom szélvédőjére tűztem a büntetőcédulámat. Az autóm ugyanaz a típus, még a színük is egyezett. Én miért fizessek kétszáz dollárt, ha Puccoskám nem kapott büntetést? A büntetőcédulán nem szerepelt név, csak az autó típusa, a rendszáma és az alvázszám. Az én cédulámon a rendszám alig volt olvasható. Arra gondoltam, hogy az alvázszámát biztosan nem tudja, és valószínűleg ebből kifolyólag be is fizeti, hiszen ő is tilosban parkolt.

A legjobb barátnőmnek fülig ért a szája.

– Te vagy a kedvenc hősöm.

– Inkább hagyd, hogy befejezzem, mielőtt még elhamarkodottan beszélsz.

A mosoly lehervadt az arcáról.

– Fülön csípett?

– Azt gondoltam, hogy nem. Aztán történt egy kis szerencsétlenség. Amikor a motorháztetőre hajoltam, hogy az ablaktörlő alá csíptessem a cédulát, valahogy belegabalyodott egy hajtincsem.

Madison összevonta a szemöldökét.

– Az ablaktörlőbe?

– Tudom, ostoba történet. De olyan nagy szél volt ma! Amikor megpróbáltam kibogozni a hajamat, csak még rosszabb lett. Tudod, hogy milyen dús. Akár napokra el lehet veszíteni benne egy hajkefét anélkül, hogy bárki észrevenné. A hullámos tincseim, néha mintha önálló életet élnének.

– Hogyan szabadítottad ki magad?

– Addig rángattam, míg végül engedett a tincs. Csakhogy, amikor sikerült letépnem az autóról, vele jött az ablaktörlő is, ahelyett, hogy a zsír új Audin maradt volna, amihez tartozott.

Madison a szájához kapta a kezét, és felnevetett.

– Te jó ég!

– Igen.

– Hagytál üzenetet a tulajdonosnak?

Kortyoltam egy jó nagyot az italomból, amiből minél többet ittam, egyre jobban ízlett.

– Ha a büntetőcédula annak számít…

– Nos… de van legalább jó oldala is a sztorinak, nem?

– Mert szerinted van? Mondd, hogy igen, mert a mai nap után én semmilyen jó oldalát nem látom ennek az egésznek.

– Dehogynem. Az új munkahelyeden egy görög isten dolgozik. Ez már jónak számít. Mikor is randiztál utoljára? Nyolc éve?

– Bízz bennem. A görög isten nem fog elhívni randizni.

– Házas?

– Rosszabb.

– Meleg?

Nevettem.

– Nem. Ő az Audi tulajdonosa, amit megrongáltam. Nekem ajándékozta a büntetőcédulát, amit ott hagytam, szóval úgy tűnik, látta, mit tettem.

– Basszus.

– Ja. Basszus. Együtt fogunk dolgozni napi szinten.

– Uhh. Mivel foglalkozik?

– Ő a regionális kreatív igazgatója a cégnek, amivel összeolvadtunk.

– Na, várj egy kicsit. Neked is ugyanez a pozíciód.

– Igen. Csak az egyikünkre lesz szükség.

Egy pincér, aki nem is a mi pincérünk volt, elsétált mellettünk. Madison kinyújtotta a kezét, és megragadta.

– Szükségünk van még egy vodkára és egy pohár borra. Azonnal.

Másnap reggel megálltam egy helyen az irodába menet. Gyűlöltem, ami a munkámmal történik, de nagyon úgy tűnt, hogy az elkövetkezendő pár hónapban együtt kell dolgoznom Bennett-tel. Hát nézzünk szembe a tényekkel… hibáztam. Megrongáltam az autóját, és bocsánatkérő üzenet helyett büntetőcédulát hagytam magam után. Ha valaki ugyanezt tette volna velem…. Nos, abban is kételkedtem, hogy egyáltalán képes leszek udvariasan viselkedni vele a nap folyamán. Ő viszont megvárta, amíg négyszemközt maradtunk, hogy szembesítsen a bunkóságommal, pedig be is márthatott volna az új főnököm előtt.

Az autója ugyanazon a helyen parkolt, ahol előző nap, amikor megérkeztem. Tilosban. Éjszaka, amikor fejben végigpörgettem a nap eseményeit, arra gondoltam, hogy véletlenül hagyhatták ki az ő autóját. Azt hittem, a közteres elveszítette a fonalat, és azt gondolta, hogy már kirakta rá a büntetőcédulát. Ha így állt a helyzet, és egyszer már megúszta, miért parkolna oda ismét, hogy még egy büntetést kockáztasson?

Csupán néhány logikus magyarázat kínálkozott. Az egyik, hogy gazdag volt, és arrogáns. A másik, hogy egyszerűen egy barom. Vagy pedig: tisztában volt vele, hogy nem fog büntetőcédulát kapni.

Bennett irodájának ajtaja csukva volt, de az ajtórésen fény szivárgott ki. Felemeltem a kezemet, hogy bekopogjak, de meggondoltam magam. Sokkal egyszerűbb lett volna, ha ez a pasi nem néz ki olyan rohadt jól.

Embereld már meg magad, Annalise!

Kihúztam magam, felemeltem a fejemet, majd hangosan bekopogtam. Egy pillanattal később éreztem, hogy megkönnyebbülök, amikor úgy ítéltem, Bennett nincs odabent. Biztosan csak úgy felejtette a lámpát. Éppen indulni készültem, amikor minden figyelmeztetőjel nélkül kivágódott az ajtó.

Úgy meglepődtem, hogy ugrottam egyet, és a mellkasomhoz kaptam a kezemet.

– Megijesztettél.

Bennett kivette az egyik fülest.

– Azt mondtad, hogy megijesztettelek?

– Igen. Nem számítottam rá, hogy kinyitod az ajtót.

A másik fülest is kivette. Mindkettő ott lógott a nyakában, majd összeráncolta a homlokát.

– Bekopogtál az irodámba, de nem számítottál rá, hogy ajtót nyitok?

– Be volt csukva az ajtód, és síri csend honolt. Nem hittem, hogy itt vagy.

Bennett felemelte a kezében lévő iPhone-ját, amibe beledugta a füles másik végét.

– Most jöttem vissza futásból, és még szólt a zene a fülesben.

Kihallatszott a zene. Felismertem a dalt.

– Enter Sandman? Ez komoly? – Érződött a hangomon, hogy szórakoztat a felismerés.

– Mi a baj a Metallicával?

– Semmi. Igazán semmi. Csak nem úgy nézel ki, mint aki Metallicát hallgat.

Rám hunyorított.

– Miért? Hogy nézek ki, szerinted, mit hallgatok a kinézetem alapján?

Gyorsan végignéztem rajta. Ez alkalommal nem drága öltönyt és bőrcipőt viselt, hanem testhez simuló fekete aláöltözőt és melegítőnadrágot, aminek az ülepe mélyen a lába között lógott. Volt az egészben valami mesterkéltség.

Bár bicepszén kidomborodó vénája több volt, mint természetes, abban nem volt semmi természetellenes. Bennett idősebb lehetett nálam, talán a harmincas évei elején járhatott. A teste kemény volt, és izmos. Le mertem volna fogadni, hogy póló nélkül még lenyűgözőbben néz ki.

Pislogtam párat, hogy felébresszem magam az ábrándjaimból. Eszembe jutott, hogy feltett nekem egy kérdést.

– Azt gondoltam volna, hogy klasszikus zenét hallgatsz, nem pedig Metallicát.

– Ez valamiféle sztereotipizálás, ugye? Ebben az esetben én mit gondoljak rólad? Szőke vagy, és gyönyörű.

– Nem vagyok ostoba.

Bennett összefonta a karját a mellkasa előtt, és felhúzta az egyik szemöldökét.

– Belegabalyodott a hajad az ablaktörlőmbe.

Igaza volt. Én pedig nem akartam elkezdeni vitatkozni vele erről ma reggel. Próbáltam visszazökkenni és véghez vinni az elhatározásom. Feltartottam egy hosszú, keskeny csomagot, amit út közben vásároltam.

– Erről jut eszembe. Bocsánatot akartam kérni a tegnapiért.

Bennett úgy tűnt, méreget egy pillanatig. Aztán kivette a kezemből a csomagot, amiben egy ablaktörlő volt.

– Hogy a fenébe akadt bele a hajad az ablaktörlőmbe?

Éreztem, hogy elvörösödök.

– Hadd kezdjem azzal, hogy nem ápolok túl jó viszonyt az autókkal. Nem szeretek vezetni, és műszakilag is mindig balszerencsém van az autókkal. A régi irodába gyalog jártam, most pedig minden nap autóba kell ülnöm. Ez most lényegtelen. Szóval tegnap reggel kaptam egy büntetőcédulát, miközben kipakoltam a dobozaimat az autómból. Véletlenül ugyanolyan autóm van, mint a tiéd. Ugyanaz a típus és ugyanaz a szín. Te is tilosban parkoltál, de nem kaptál büntetést. Így hát megpróbáltam betenni az ablaktörlőd alá az én cédulámat, remélve, hogy majd befizeted. Csakhogy jött egy szélroham, és ahogy felemeltem az ablaktörlődet, a hajam valahogy belegabalyodott. Amikor próbáltam lefejteni róla, csak még jobban rátekeredett. Nem állt szándékomban megrongálni az autódat.

Az arca semmit nem árult el.

– Csupán ki akartad fizettetni velem a büntetésedet, az ablaktörlőt viszont nem akartad megrongálni?

– Így van.

Vigyorgott.

– Így már értem.

Bennettnek egy üveg víz volt a kezében. A szájához emelte, és nagyot húzott belőle, de közben le sem vette rólam a szemét. Amikor befejezte az ivást, bólintott.

– Bocsánatkérés elfogadva.

– Komolyan?

– Együtt kell dolgoznunk. Nem ártana profiként viselkednünk.

Megkönnyebbültem.

– Köszönöm.

– Odalent, az edzőteremben szoktam lezuhanyozni a reggeli futás után. Adj nekem húsz percet, és utána sorra vehetjük az ügyfeleket.

– Jól van. Nagyszerű. Akkor nemsokára.

Lehet, hogy alábecsültem Bennettet. Csupán azért, mert jól nézett ki, azt feltételeztem, hogy egoista is. Ha mindenki a külső alapján ítél, akkor az biztos, hogy Bennett sem nézte volna el nekem az őrültséget, amit tettem. Amikor odaértem a takarítószertárhoz, beledugtam a kulcsot a zárba. Beragadt, de végül engedett, és kinyílt. Rögtön megcsapta az orromat a tisztítószerszag. Most már legalább értettem, hogy miért dugott be ebbe a lyukba. Sóhajtottam egyet, majd felkapcsoltam a villanyt. Meglepődtem, amikor láttam, hogy valaki ott hagyott egy csomagot az asztalomon.

Úgy véltem, valószínűleg a takarító lehetett, úgyhogy felkaptam, hogy a többi tisztítószer közé tegyem, de ekkor észrevettem egy kézzel írt üzenetet.

Szükséged lesz erre. – Bennett

Ajándék? Nekem?

Letettem a laptopomat és a táskámat, majd belelestem a csomagba. Könnyű volt. Hát ez biztosan nem tisztítószer! Selyempapír csomagolású.

Kíváncsian kibontottam.

Egy cowboykalap?

Hogy mi?

Erre szükséged lesz.

Hm…

A munkám során talán?

Texasban.

Lehet, hogy Bennett mégsem olyan érett, mint gondoltam?