Út a végtelenbe

Fodor Ferenc

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektúra: Vörös Eszter

Ajánlom könyvemet

feleségemnek, Fodor Gabriellának, családtagjainak és családomnak, valamint dr. Koós Annának, Szabó Margitnak, Bende Katalinnak és Bekfi Klárának, illetve szeretett barátaimnak, ismerőseimnek és minden kedves olvasónak.

Előszó

Nem számít a veszteség és a kudarc, mindent meg kell tenni a cél érdekében, és ha eléred, az kárpótol mindenért.

Szerintem minden emberben megvan a vágy, hogy valamiben maradandót alkosson, legyen az fizikai vagy szellemi tevékenység. Ahogy idősebb lettem, egyre jobban foglalkoztatott a gondolat, hogy papírra vessem életem eseményeit. Családtagjaimnak, barátaimnak, ismerőseimnek gyakran meséltem részleteket a különböző időszakokról, amit ők érdeklődéssel hallgattak, de úgy éreztem, a történetek rendszertelensége sohasem tükrözi azt a valóságot, amelyet szerettem volna érzékeltetni.

Így  hát  arra  az  elhatározásra  jutottam,  hogy  megpróbálom  a  lehetetlent,  és  saját  tudásomra, képességeimre hagyatkozva szedem össze gondolataimat, formába öntve, rendszerezve azokat. Írás közben saját magam is meglepődtem, elcsodálkoztam, hogy menyire más leírni, mint elmondani az általam átélteket. Magam is visszarepültem a múltba, emlékeim megelevenedtek a hosszú évek után, szinte  újra  átéltem  őket.  A  mögöttem  hagyott  út  egyes  homályba  veszett  részei  kitisztultak, önbizalmam is megerősödött, hatalmába kerített az alkotás öröme, és még jobban megerősödött bennem az a hit, hogy – függetlenül a körülményektől és az életkortól – az embernek mindig szüksége van célokra. Nehéz volt választani a történetek sokaságából, hiszen minden részletet leírni lehetetlen  lett  volna.  Ezért  csak  az  életem  nagyobb  fordulópontjaira  és  az  ahhoz  kapcsolódó eseményekre, kalandokra térek ki. Remélem, könyvem elnyeri az olvasó tetszését, és olyan tettekre inspirálhatja,  amelyekről  ez  idáig  csak  álmodott.  De  ha  csak  kellemes  órákat  szereznek  az  itt következő történetek, már akkor is érdemes volt megírnom. Köszönöm, hogy elolvassák.

ELSŐ RÉSZ

Ha  valaha  is  nyugalomra  és  békére  vágysz,  irány  a  végtelen  óceán,  ahol  gondolataid kitisztulhatnak. Megtalálhatod önmagadat, és szabadon szárnyalhatsz, mint egy madár.

Nem is tudom, hogy kezdjem el ezt a történetet, vagyis tudom, de nehéz eldönteni, mi is legyen a kezdet.  Talán  egészen  a  gyermekkoromig  nyúlnak  vissza  a  szálak,  mikor  fából  kifaragott  kis vitorlásokat úsztattam az esőtől megduzzadt útszéli árkok vizén és a nagyobb tócsákban. Vagy amikor  téli  estéken  nagyapám  lexikonjait  bújva  gondolatban  messzi  tájakra  kalandoztam.  Az iskolában pedig földrajzórákon a falra kiakasztott hatalmas világtérképet tanulmányoztam, miközben mindig elképzeltem, mi is lehet ott, azokon a távoli földrészeken. Főleg Afrika vonzott nagyon, annak is a leg délibb csücske, Fokföld és Fokváros. Jó érzés volt dédelgetni a gondolatot, hogy talán majd egyszer eljutok oda. Azóta sok idő telt el, és az álmok valóra váltak.

De hadd kezdjem Dél-Afrikával, Fokvárossal, végül a történet úgyis vissza fog kanyarodni ide, ahonnan elindultam.

1992. január 9.

Fokvárostól  nem  messze  található  Hout  Bay,  amely  halászkikötő  jellege  miatt  a  mai  napig megőrizte a múlt csodálatos hangulatát és szépségét. Kanyargós, panorámás út vezet oda, végig a tengerparton, romantikus kis településeken keresztül, strandokkal és néhol pálmafákkal szegélyezett partok mentén. Jobbra az óceán végtelenbe nyúló panorámája, balra pedig a magasba tornyosuló Tábla-hegy látványa teszi különlegessé. Tovább kanyarogva, mielőtt elérnénk az öblöt, dombtetőhöz érünk, majd letekintve onnan sziklás dombok ölelésében festménybe illő, csodálatos látvány tárul elénk.  A  főúton  továbbhaladva  hamarosan  feltűnik  a  kikötő  jellegzetes  látványa.  A  halászhajók mellett,  egy  beton  hullámtörőn  végighajtva  érjük  el  a  kikötő  bejáratát,  amely  a  jachtoknak fenntartott helyhez vezet.

Délelőtt tíz óra volt már, sokan összegyűltek, jó barátok, ismerősök meg persze sok bámészkodó is,  hogy  szemtanúi  legyenek  az  indulásunknak.  Nagy  pillanat  volt  ez,  hiszen  hosszú  évek  óta készültem  rá,  és  nagyon  vártam  ezt  a  napot,  amikor  Ferilee  nevezetű  vitorlás  hajómmal  útra kelhetek. Steve és Susan lettek az útitársaim, ők vállalkoztak arra, hogy áthajóznak velem az Atlanti-

óceánon, a Szent Ilona-szigetet, majd Brazíliát érintve, onnan pedig tovább a Karib-szigetek felé.

Szent Ilona szigete félúton van Afrika és Dél-Amerika között, Fokvárostól 1700 tengeri mérföld, onnan pedig csaknem ugyanannyi a brazil partokig, Fortalézáig. Azt terveztem, ha minden jól megy, előtte kikötünk a Brazíliához tartozó kis szigetcsoporton, Fernando de Noronhán, kétszáz tengeri mérföldre, keletre a kontinens partjaitól. Az indulásunk napján az időjárás borongós volt, sötét és barátságtalan felhők úsztak az égen. A meteorológiai jelentés sem biztatott sok jóval, szorongás fogott el, amiben az izgalom is közrejátszott – nem akármilyen pillanat volt az. Választás nem lévén, és visszaút sem, indulnunk kellett. Az előző napon már hivatalosan kijelentkeztünk a hatóságoknál, ami azt jelentette, hogy huszonnégy órán belül el kell hagynunk az országot, ez a szabály. Sok jó tanáccsal árasztottak el minket, búcsúzóul mindenki mondott valami hasznosat, kisebb ajándékokat is kaptunk, nagy volt a sürgés-forgás.

Az elválás nehéz és fájó volt; jó baráti kapcsolatok szakadnak meg ilyenkor, ki tudja, mit hoz a jövő. Persze igyekszünk majd megőrizni a kötelékeket, de egy idő után mégis homályba vesznek, csak  az  emlékek  maradnak.  Hosszú  afrikai  tartózkodásom  alatt  ez  volt  az  első  alkalom,  hogy

hosszabb időre, vagyis talán végleg elhagyni készültem az országot. Az ismerősök és barátok közt Patrícia  is  szomorúnak  és  lehangoltnak  látszott.  Nemrég,  talán  egy  hónapja,  hogy  véletlenül megismerkedtünk, és rövid idő alatt is szoros kapcsolat alakult ki köztünk, szép közös emlékek maradnak hát hátra.

Ugyanazon a napon még egy vitorlás, egy nagy katamarán is útra kelt. A jachtkikötőből indultak ők is. Bob, egy régi angol ismerősöm volt a kapitány, egy társaság fogadta fel a hosszú útra; ők szintén Szent Ilona szigetét érintve igyekeztek a Karib-tengerre.

Már a kis motorunk is járt, jelezve, hogy készen állunk az indulásra. Aztán a kötelek elrepültek és a hajó elszabadult. Lassan kifordult a helyéről és elindult hosszú útjára. Ahogy a kikötő kijárata felé siklottunk, kürtök harsantak a szomszédos hajókon, mert az a szokás, hogy ha valaki hosszú útra indul, dudálnak és integetnek neki.

Az öbölben nem fújt erős szél, így maximum vitorlafelülettel indultunk. Nick barátom elkísért minket egy darabon. Őt még a hajóépítés időszakában ismertem meg, ugyanis egymás mellett dolgoztunk. Ő is Miura típusú hajót épített, mint én. Most kapitány egy nagyobb motoros hajón, ezzel kísértek egy darabon. Sok ismerős és barát volt a fedélzetén, hogy még utoljára búcsút intsenek nekünk.  Ott  jöttek  mellettünk  egy  darabig,  majd  szép  lassan  lemaradtak,  mi  pedig  magunkra maradtunk a nagy óceánon.

Ahogy említettem, sötét felhők úsztak az égen, a szél is kezdett felerősödni, ahogy a nyílt vízre értünk. Jobbról elhagytuk a parthoz közeli Fóka-szigetet, amelyen nyüzsögtek a fókák és a tengeri madarak. Mögötte hatalmas sziklafal emelkedett több száz méter magasra, lábánál félelmetesen tajtékzó hullámok törtek meg. Azok az állatok ezért is érzik ott biztonságban magukat, mert szinte lehetetlen megközelíteni őket. Gyönyörű a táj, főleg a tengerről nézve. A távolban szintén hatalmas sziklafalak húzódnak, oldalukba vésve kanyarog az út, amely összeköti Fokvárost a Jóreménység fokával. Az arra járók örömére ezeket a sziklákat kedvelik a kutyafejű majmok, más néven páviánok.

Még a kocsik tetejére is felugrálnak, barátságosan sétálgatnak vagy üldögélnek az út szélén.

Már jól kint jártunk a tengeren; egy teherhajó keresztezte utunkat jóval előttünk. Mögöttünk lassan eltűnt a Tábla-hegy tömbje. A szél is felerősödött, a hullámok egyre nagyobbak lettek. Már a második reffet húztam be a fővitorlán, és az orrvitorlát is beljebb kellett tekerni. Késő délután váratlanul rádióhívás érkezett, Cape Town rádióállomás hívott és összekötött Charles barátommal, aki még utoljára szeretett volna velünk beszélni. Érdeklődött, minden rendben van-e, hogy érezzük magunkat, hogyan viselkedik a hajó, milyen az időjárás odakint. Végül még egyszer minden jót kívánt az úthoz, elbúcsúzott és azzal meg is szakadt minden kapcsolatunk a külvilággal, mivel a rádiónk csupán 20-25 tengeri mérföld távolságra volt képes sugározni, ami azt jelentette, hogy hetekig el leszünk vágva a világtól.

Sötétedés előtt az amúgy is erős délkeleti szél még jobban felerősödött, a hullámok hatalmasra nőttek, tarajos hátuk meg-megemelt bennünket; a sebességünk már meghaladta a nyolc csomót. Úgy döntöttem, hogy sötétedés előtt a biztonság kedvéért felhúzzunk a viharvitorlát, amivel Steve is egyetértett.

Ez nem volt olyan egyszerű, mivel ehhez ki kellett jutnom a hajó orrához, ráadásul még az is nehezítette a dolgomat, hogy a belső feszítő drótkötél, amelyre a vitorlát kellett felhúzni, nem volt a helyén. Az én hibám, mert nem gondoltam, hogy ilyen hamar szükség lesz rá. Vízhatlan ruha és két biztonsági szár is volt rajtam, és amíg az egyik szárat átakasztottam egy újabb ponthoz, addig a másik bekapcsolva maradt, így haladtam lassan előre. Csak kúszva lehetett megközelíteni az orrot.

Kint félelmetes volt, a hajó szörfözött a hullámokon, Steve pedig a kormányrúdnál állt, próbálta irányban tartani. Odaérve jól megvetettem a lábam, így tartottam magam, mert mindkét kezemre

szükség volt. A hajóorr belefúródott a vízbe, pillanatok múlva pedig már felágaskodott, majd teljesen fél  oldalra  fordult,  de  Steve  ügyesen  visszakormányozta.  Beakasztottam  a  drótkötelet, hozzákapcsolgattam a magammal hozott vitorlát, rögzítettem lent a seklit, a felhúzó kötelet pedig a vitorla felső szeméhez csatlakoztattam. Mire mindennel végeztem, már csuromvíz voltam, de végre kifeszíthettük a viharvitorlát.

*

Munka közben a gondolataim visszaszálltak arra a pár évvel korábbi napra, amikor hasonló helyzetben  voltam.  Windwardnak  hívták  azt  a  tizennégy  méter  hosszú  vitorlást,  amelyen legénységként szolgáltam. Akkor is Hout Bayből indultunk, és a Jóreménység-fok megkerülésével a keleti partokon északnak haladva Madagaszkár felé hajóztunk. A legénység hat főből állt, köztünk két hölgy. Május volt, zord időjárás uralkodik olyankor arrafelé.

Az első éjszaka, úgy, mint most, a szél felerősödött, csak azzal a különbséggel, hogy mi a délkeleti széllel teljesen szembevitorlázva tudtuk csak megkerülni a Jóreménység-fokát. Éjjel két óra lehetett, hárman voltunk a fedélzeten, a többiek lent a kabinban próbáltak pihenni, már amennyire azt a körülmények engedték. Annak a hajónak nem volt betekerhető orrvitorlája, ezért a cseréhez ki kellett jutni az orrba. Ketten mentünk előre, egy pedig a kormánynál maradt. A sötétben csak sejteni lehetett a körülöttünk tornyosuló hullámokat, melyek zuhogva a magasba emeltek, azután a hajó hatalmas puffanással esett vissza a hullámvölgybe. Az egyik követte a másikat. Nagy nehezen mégis sikerült lehúznunk a vitorlát, feltekertük, összekötöztük, majd hátraadtuk, és a helyébe egy kisebbet próbáltunk felhúzni. A hajó vadul hánykolódott és hirtelen tarajos hullám csapott végig a fedélzeten, amely egészen a hajó közepéig visszadobott. Szerencse, hogy ki voltam kötve, másként talán lesöpört volna a fedélzetről. A víz teljesen elöntött, éreztem, hogy a viharkabát alá hatolt, átitatva az alatta még száraz öltözékemet. Iszonyatos érzés volt, a társam szerencsére meg tudott kapaszkodni, de ő is bőven kapott a zuhanyból. Időbe tellett, mire végre fel tudunk húzni a viharvitorlát. Már remegtem a hidegtől, mire visszamásztunk a kormányállásba.

Idegen és szokatlan volt mindez számomra, reménytelennek tűnt minden. Csak töprengtem.

Szerencsére hamarosan váltásra került a sor. Megváltásnak éreztem, hogy lemászhattam a kabinba.

Úgy, ahogy voltam, ledőltem az ágyra. Vadul hánykolódott a hajó, szinte lehetetlen volt kibírni. Ott lent erősen rám tört a tengeribetegség, amely már különben is kínzott. Egyre jobban rázott a hideg, azt hittem, megfagyok. Nem engedhettem meg, hogy a betegség teljesen úrrá legyen rajtam, minden erőmből küzdöttem ellene. Felkeltem és ledobáltam magamról a sok vizes holmit. A táskámat is alig találtam, amiben a száraz ruháim voltak. Szinte sötét volt, tudtam, hogy minél tovább tart az átöltözés, annál jobban elhatalmasodik rajtam a betegség. Végre száraz ruhában újból ágyba bújtam, betakaróztam, így a rosszullét kissé alábbhagyott. Elgondolkoztam, minek is ez az egész, semmi szükségem arra, hogy itt kínozzam magam. Elhatároztam, hogy nem érdekel, csinálja az, akinek tetszik, ha majd jön a váltás ideje, megtagadom a szolgálatot!

A  félelmetes  ütések  egymást  követték,  a  hajótest  hatalmas  dörrenéssel  esett  vissza  a hullámvölgybe, minden alkalommal azt vártam, hogy beszakad a fenék. Minden egyes csattanásra összerezzentem,  egyre  jobban  erőt  vett  rajtam  a  csalódás  és  a  kiábrándultság.  Már  arra  is gondoltam, hogy nem is baj, bármi történik, legalább vége lesz a szenvedésnek. Nagy nehezen, ha kis  időre  is,  álomba  merültem.  De  nem  sokáig,  mert  az  egyik  társam  mellettem  elhaladtában elvesztette az egyensúlyát, megkapaszkodni már nem volt ideje, ezért nagy lendülettel, tehetetlenül zuhant rám. Félálomban, a tengeribetegség hatása alatt csak a fájdalomra emlékszem.

Valaki megrázta a vállamat és így szólt: „Váltás!” Felébredtem, de nem tudtam, mennyi idő

telhetett  el,  elvesztettem  az  időérzékemet,  még  mindig  ugyanúgy  döngött  a  hajó  feneke.

Hányingerem volt, miközben öltöztem; ösztönszerűen cselekedtem, mintha nem is én lettem volna.

Kint álltam a kormányállásban, és a hajó irányba tartására koncentráltam. Hideg szél csapdosta az arcomat, mereven bámultam az iránytűt. Vadul szeltük a vizet, de odafent nem lehetett annyira hallani a dübörgést. Csodálkoztam, hogy Dan, a kapitány, akivel egy váltásban voltam, rögtön rám bízta a kormányzást, igaz, sokszor segített a két óra alatt, amíg szolgálatban voltunk. A parti fényeket még mindig látni véltem mögöttünk, lassan távolodtunk. Szép, csillagos volt az égbolt, kezdett  hajnalodni.  Csodáltam  Dant,  hogy  mennyire  magabiztos,  határozott  és  felkészült.  Ettől összeszedtem magam, erőt és bátorságot kaptam. Az volt az első igazi éjszakai vitorlázásom, amelyet sosem fogok elfelejteni, és büszke voltam magamra, hogy nem adtam fel.

Gyorsan  rájöttem,  megtanultam,  hogy  el  kell  elfogadni  a  pillanatnyi  helyzetet,  együtt  kell működni a körülményekkel, igyekezni, hogy az éppen előttem álló feladatot a lehető legjobban teljesítsem. A célok elérése érdekében pedig mindent meg kell tenni, mert különben nincs kiút, csak a szenvedés marad, ott kell lenni, végig kell csinálni.

*

Steve nyújtotta a kezét, besegített a kormányállásba, ott biztonságban éreztem magam. A nagy vitorla is be volt kurtítva. Lassan ránk sötétedett, beköszöntött az első éjszaka. 1700 tengeri mérföld állt előttünk Szent Ilonáig, utunk első célállomásáig. Előre láthatóan úgy tizenöt napig tart majd az út ezen a végtelen országúton. Teljesen átéreztem a felelősség súlyát és az úttal járó veszélyeket.

Vitorlás tapasztalatomat, gyakorlatomat egyáltalán nem nevezhettem soknak, hajóm építése során mindig megragadtam az alkalmat, ha kínálkozott, hogy mások hajóján gyakoroljak. Steve-nek és Susannek  jóformán  semmi  gyakorlata  nem  volt,  ők  elmondásuk  szerint  csak  néha,  hétvégeken szerezhettek némi tapasztalatot. Tapasztalt legénységgel nem is akartam volna elindulni, itt saját magamat és a hajómat kellett próbára tennem, és a legénységem jött velem, nem én velük. Én voltam a kapitány a saját hajómon, és a felelősség is az enyém.

Kétóránként váltottuk egymást. Susanre egyáltalán nem számíthattunk, teljesen kiborult, Steve és én kormányoztunk. Nem tudtuk, hogy meddig fog tartani a viharos szél, illetve nem is volt mondható  viharnak,  csak  egyszerűen  erősen  fújt,  folyamatosan,  délkeleti  irányból,  hatalmasra korbácsolva a hullámokat. A kabinlejáró nyílása le volt zárva, úgyhogy aki kint ült a kormánynál, az teljesen magára volt hagyva. Az automata kormányt kikötöttem, kézzel irányítottunk. Tíz perccel előbb szóltunk egymásnak, ha váltásra került a sor, hogy legyen idő felkészülni. Pihenés közben sok ruhát nem volt érdemes levenni, csak a vízhatlan öltözékemtől szabadultam meg. Megváltásnak tűnt lemenni a kabinba, mintha egy más világ lett volna. Szinte semmit sem ettünk, mióta elindultunk, étvágytalanság, rossz közérzet uralkodott rajtunk. Tudtam, hogy ez átmeneti dolog – le kell győzni, csak pár napról van szó.

Váltáskor Steve azzal az ötlettel rukkolt elő, hogy mivel még nem vagyunk túlságosan távol a parttól, mi lenne, ha behúzódnánk valahová, mondjuk a Saldanha-öbölbe vagy Port Owen kikötőjébe és ott várnánk ki a jobb időjárást. Mind a két hely északra esik Fokvárostól, jól ismerem őket. Port Owen a kedvenc kikötöm volt, a Ferilee egy évig pihent ott, mielőtt lekerült Hout Bay kikötőjébe.

Meglepődve  néztem  Steve-re.  Igaz,  az  ötlet  csábító  volt,  de  mit  szólnának  a  barátaink  meg  a hatóságok, ha ezt megtudnák? – gondoltam rögtön. Tudtam, hogy ez inkább Susan ötlete lehet, mert, ahogy addig megismertem, Steve kitartó és szívós volt. Már több mint 60 mérföldet tettünk meg, mióta elindultunk; számításaim szerint szinte lehetetlen lett volna bárhol is kikötni ilyen időjárási viszonyok között. Éjjel semmiféleképpen, hajnalra meg már úgyis messze járunk. Port Owen úgy 85

mérföldre van északra. Így csalódást kellett okoznom a legénységnek, az irány maradt, folytattuk utunkat Szent Ilona szigete felé. Megértettem őket: én is szívesen behajóztam volna egy csendes kis kikötőbe, de most más volt a cél. Szembe kellett néznünk a nehézségekkel, legyen ez akármennyire is kellemetlen. Koromsötét volt, amikor Steve átvette a kormányt, csak az iránytűk halvány fényei világítottak.

Odalent a kabinban a szalon jobb oldalán volt az ágy, ahol pihentünk, Steve-vel osztottam meg, váltásban. Keskeny, de kényelmes, nem lehetett róla legurulni; a fekvőhely külső oldalán, a matrac alatt rögzített, fönt pedig három helyen felkapcsolható erős, úgynevezett oldalvászon tartott meg bennünket. Susan a másik oldalon aludt, nem is lehetett látni, úgy betakarózott. Hallottam, ahogy kint süvít a szél, zúgott, mint egy repülő – éreztem, hogy forgolódik a hajó, ki akart fordulni, mindig a bal oldalára. Elgondolkodtam, vajon jól építettem-e meg. Nyugtattam magam: hát persze, minden tudásomat és a legjobb anyagokat használtam, ismerem minden porcikáját.

A  szalon  közepén,  az  asztal  alatt  állt  az  úgynevezett  pánikkonténer,  egy  vízhatlan  tartály, amelyben mindenféle hasznos dolgok voltak bekészítve, mellette pedig egy huszonöt literes műanyag vizeskanna, amely csak addig volt feltöltve vízzel, hogy veszély esetén vízbe dobva is fönt maradjon.

Kint  a  fedélzeten  lekötözve,  gyárilag  összecsomagolva  egy  négyszemélyes  mentőtutaj  is rendelkezésre  állt  baj  esetére.

Próbáltam elaludni, nem gondolni semmire. Nem sok idő telhetett el, amikor hallottam, hogy nyílik a lejárati nyílás és Steve szólongat. Hamar elkészültem, még jó, hogy nem vetkőztem le nagyon.

– Mi a baj? – kérdeztem felfelé kapaszkodva a lépcsőn. Kint nagyon sötét volt, alig láttam valamit, időbe tellett, amíg a szemem megszokta. Nem láttam, de a hangokból következtetve hatalmasnak tűntek a hullámok, érezni lehetett a természet iszonyatos erejét. Amint kiléptem, első dolgom volt, hogy magamra kapcsoltam a biztonsági kötelet.

– Jó lenne, ha óránként váltanánk egymást – mondta Steve.

– Rendben – egyeztem bele.

– Nem is hiszed, mennyire fárasztó koncentrálni és csak az iránytűt bámulni.

Felkészültem,  a  szemem  közben  megszokta  a  sötétséget.  Átvettem  a  kormányt,  leültem  a kormányállás bal oldalán, és megfogtam a kormányrudat, amelyet hol magam felé húztam, hol pedig toltam. Inkább tolni kell többször és erőteljesen. A hajómon két beépített iránytű van, a kabinlejárat jobb és bal oldalán szimmetrikusan. A kormányrúd használata esetén ez a megoldás a legjobb. Steve velem maradt még pár percig, míg át nem vettem a ritmust; én is így tettem, amikor ő váltott.

Mikor magamra maradtam, megállapítottam, hogy a szél erősebben fúj, valóban nagyon kellett koncentrálni. Ha egy pillanatra nem figyelek, könnyen elveszíthettem volna az irányt. Az iránytű

maximum tíz fokos kilengésénél rögtön cselekedni kellett. Nappal majd jobb lesz, akad valami támpont, ha más nem, a hullámok vonulása. Végre kivilágosodott, és amit eddig csak sejteni lehetett a sötétség leple alatt, az most elém tárult. Hatalmas, fehér tarajos hullámok, mély völgyekkel váltakozva. A hullám mögénk érve magasra emelt minket, félő volt, hogy elsöpör, de nem ezt tette, hanem lágyan megemelte a hajótestet és tovasuhant alattunk. A látvány csodálatos, de egyben félelmetes is volt, úgy éreztem, ki vagyunk szolgáltatva a természet erejének. Ezt látni és átélni kell, leírni szinte lehetetlen.

A  sebességmérő  8-10  csomót  mutatott,  pedig  alig  volt  fönn  néhány  négyzetméternyi

vitorlafelület. Kis időre bekapcsoltam a robotkormányt, mert fékezni kellett a hajót. Előkerestem a kötelet, ami úgy harminc méter lehetett, a végére csatlakoztattam egy kúp alakú vászontölcsért. Ez nemcsak fékezi, hanem segíti is irányban tartani a hajót. Eközben Steve is megjelent. Szép lassan kiengedtem a tölcsért egy görgőn, és rögzítettem, Steve közben irányt tartott. Rögtön érezni lehetett a hatást, 6-8 csomóra csökkent a sebesség.

– Mintha mindig ezt csináltad volna! – jegyezte meg.

– Igen, ezen én is csodálkozom. – feleltem. – Látod, érdemes volt odafigyelni és megjegyezni a jó tanácsokat, mielőtt elindultunk.

Folytattam a kormányzást, Steve pedig lement, miközben a tolóajtót egy kicsit nyitva hagyta, így legalább tudtunk kommunikálni. Úgy éreztem, a hajó most stabilabb, nem rohant olyan gyorsan lefelé a hullámokon, könnyebb volt irányítani, illetve a nappali fény is biztonságot adott.

– Reggelit készítünk! – szólt fel Steve.

Susan is ébren volt már. Úgy gondoltam, nagyon is jó lesz egy kis harapnivaló meg valami meleg ital. Igaz, étvágya nem volt egyikünknek sem, de muszáj volt enni. Mindenki úgy evett, ahogy tudott, nekem is feladtak egy tányért, rajta szendvics, főtt tojás, sajt. Ezeket az ételeket még az indulásunk előtt készítettük össze. Steve-nek sikerült begyújtania a gázfőzőt, jó meleg kávét és teát szolgált fel, ezek után határozottan jobban éreztem magam. Steve és Susan jól kiigazodtak a hajón, sokat voltunk együtt  az  indulásunk  előtt  és  közösen  is  vásároltunk  be.  Susan  hangulata  nemigen  változott, továbbra is lehangolt volt, nem gondoltam, hogy csak a tengeribetegség az oka.

Még mindig erősen borult volt az ég, de néha ki-kibukkant a nap a felhők mögül, reméltem, hogy hamarosan jobbra fordul az idő. Indulásunk óta először írtam a naplóba, feljegyeztem az időjárást, a megtett távolságot, rögzítettem az időt és az irányt. Északnyugati irányban haladtunk, azt kellett tartanunk. Mihelyt kisütött a nap, elkezdhettem a navigálást és a szextánst is használni. A tengeri térkép is fönt volt a navigációs asztalon.

Már jó messze jártunk a parttól, lassan haladtunk északnyugatnak, körülöttünk a hatalmas óceán.

A látási viszonyok jók voltak, de akármennyire is figyeltem, semmit sem fedeztem föl a láthatáron. A nagy hullámzásban különben sem volt könnyű bármit is meglátni. Gondoltam, hogy nem sok hajóval fogunk találkozni, ami nem is volt baj. Bálnáktól tartottam inkább, tudtam, hogy sok van ezen a környéken. Gyakori szokásuk, hogy hatalmas testükkel kiugranak a vízből, láttam már olyat. Ez félelmetes és veszélyes a kisebb hajók számára.

A kalamájó

Egy mesés történet jutott az eszembe, régen olvashattam, Denys de Montfort kapitány írta le.

Afrika partjai és Szent Ilona szigete között hajója többnapos szélcsendet fogott ki. Úgy határozott, hogy ezt az időt felhasználva megtisztíttatja, kívülről lekapartatja és rendbe hozatja a hajóját. Így aztán  a  fedélzet  mentén  lebocsájtottak  néhány  felfüggesztett  pallót,  ezeken  álltak  a  matrózok.

Javában  munkálkodtak,  amikor  a  tengerből  hirtelen  kiemelkedett  egy  kalamájó.  Egyik  karjával körülölelte két matróz testét, majd állványukkal együtt elragadta és a víz alá rántotta őket. Ez után a legénység egy másik tagja után kapott, aki az árbocra mászva éppen a kötéllétra első fokára tette a lábát. De a kalamájó eközben belegabalyodott a kötélzetbe, így a harmadik matrózt, aki siralmasan kiáltozott, már nem tudta megragadni. Az egész legénység a matróz segítségére sietett. Egyesek szigonyokat kaptak fel, és mélyen beledöfték az állat testébe, mások pedig késekkel, kis fejszékkel azokat a karokat vágták le, amelyekkel a kalamájó a szerencsétlen matrózt szorította. Az embert meg kellett fogni, hogy ne essen a tengerbe, mert közben elveszítette az eszméletét.

A megcsonkított és testében öt szigonyt hordozó kalmár a két foglyul ejtett emberrel együtt igyekezett a víz alá merülni. Denys kapitány nem vesztette el a reményt, hogy még viszontlátja két emberét, ezért utasítást adott, hogy a szigonyok köteleit engedjék utána. Az egyiket ő maga tartotta a kezében, és fokozatosan bocsátotta le, ahogyan a húzást érezte. Már majdnem az egész kötelet leengedték, amikor parancsot adott, hogy húzzák vissza az állatot. Már öt karja fent volt a hajón, amikor az állat megfosztotta őket minden reményüktől, ugyanis újból ráfüggeszkedve a kötelekre, arra kényszerítette őket, hogy ismét a víz alá tudjon merülni. Ezúttal azonban óvatosak voltak és a kötelek végét a hajóhoz kötötték. Négy kötél elszakadt, az ötödik szigony pedig kiszakadt az állat testéből, érezhetően megrántva a hajót. E derék és becsületes kapitány így vesztette el két emberét, akik egy puhatestű áldozatai lettek. Erről az állatról északon már hallott, egészen addig azonban, amíg e szomorú kaland nem kényszerítette rá, nem hitt a létezésében, legendának vélte csupán. Ami azt az embert illeti, akit a szörny megragadott, és aki eszméletét vesztette, őt a hajóorvos az első

pillanattól  kezdve  odaadóan  ápolta.  Végül  a  matróz  kinyitotta  a  szemét  s  visszanyerte beszélőképességét.  De  minthogy  a  szörny  majdnem  megfojtotta  s  összenyomta,  borzalmasan szenvedett, és megtébolyodott a félelemtől. A következő éjszakán meg is halt. A kalamájó – vagy ahogyan Denys de Montfort nevezi, a kolosszális polip – karjának az a része, amely beleakadt a kötélhágcsóba és levágták, majdnem olyan vastag volt, mint az elő törzs-vitorlafa, hegyben végződött és merőkanál nagyságú tapadókorongok borították. Hosszúsága 7,6 métert tett ki. Minthogy a kart nem a tövénél vágták le, a kapitány becslése szerint az egész kar mintegy 10-15 méter hosszú lehetett.

Most,  a  kormányállásban  abban  reménykedtem,  hogy  nem  fogunk  találkozni  a  kalamájóval.

Később elmeséltem a legénységnek is a történetet, nem szolgált nagy örömükre.

*

Négy  napja  voltunk  úton.  Hajnaltól  kezdve  a  szél  gyengülni  kezdett,  a  hullámok  is  lassan alábbhagytak,  fokozatosan  növeltük  a  vitorlafelületet,  a  viharhorgonyt  is  bevontuk,  és  a robotkormányt is bekapcsoltam. A sebességmérő az idáig megtett távolságot mutatta, 395 mérföldet, tartottuk az irányt, a nap is előbújt a felhők mögül. Ki akartam használni a napsütést, délelőtt napszöget terveztem mérni, reméltem, hogy délben és délután is sikerülni fog. Nagyon izgultam, mert ez volt az első alkalom, hogy a valóságban is használhattam a műszert. Már elő volt készítve minden, ami kellett hozzá.

Kezemben a szextánssal kiültem a fedélzetre. Hátamat a mentőtutajnak támasztottam, lábamat kifeszítettem, a biztonsági szárat rögzítettem. Még mindig hatalmasak, ámde szelídek voltak a hullámok. Steve stopperórával a kezében várta jelzésemet, ő rögzítette az időt, én pedig leolvastam a szöget. A műveletet háromszor ismételtem meg egymás után, a számításokat már a navigációs asztalnál folytattam. Szerencsénkre egész nap tiszta maradt az égbolt és a horizont, úgyhogy az időközi méréseket is el tudtam végezni. Délután izgatottan vártuk az eredményt.

Steve-vel mindketten erőre kaptunk, csak Susan gyengélkedett; nem tengeribeteg volt, én úgy vettem észre, hogy depressziós, és Steve is úgy gondolta. Már nyitva lehetett hagyni a kabin lejárati nyílását, így nem éreztük úgy az elszigeteltséget. Jól éreztem magam, de azért nekem is voltak néha fura érzéseim, amelyeket azonban elhessegettem és nem beszéltem róluk. Érthető, egy szokatlan világ vett körül bennünket, távol az emberek zajától, távol a szárazföldtől. Ez az időtartam, két hét, nem tűnik soknak a hétköznapi életben, észre sem lehet venni, de a hajón teljesen más, ott nincs más választás, mint megértően és türelmesen végigcsinálni, és élvezni azokat a lehetőségeket, amelyek másoknak  nem  adattak  meg.  A  körülmények  is  mások,  kis  helyen  vagyunk  összezárva  és  a mindennapi teendőink is eltérőek. Helyzetünket paradicsomként és pokolként is megélhetjük, a

hozzáállásunktól függ. Meglepetés éri azokat, akik nem készülnek fel előre, ha másképpen nem is, legalább lelkileg.

Lassan kialakult a napi rutinunk. Steve kitartása megnyugtatott, négyóránként váltottuk egymást.

Popeye, mert így neveztük el a robotkormányt, nagyon jól viselkedett, csak néha kellett korrigálni.

Szemmel tartottam a látóhatárt, de életnek semmi jele nem volt.

Susan felkapaszkodott a kabinlépcsőn, és leült velem szembe a kormányállás sarkába. – Kapcsold be az övedet! – kértem –, tudod, szabály, hogy aki kint tartózkodik, mindig be legyen kötve!

– Ja! Igen, tudom, majdnem elfelejtettem, ne haragudj! – Rögtön kattant is a kapocs.

– Többet kéne a fedélzeten lenned. Hogy érzed magad?

– Elég jól, remélem, megszokom.

– Ezt nem megszokni kell, hanem csinálni! Próbálj olvasni vagy zenét hallgatni, őrségben is jó, mert lekötnéd magad!

– Jó, azt meg fogom próbálni, de csak nappal.

– Persze, úgy is jó. Tudod, ez az út nemcsak a hajózásról szól, hanem egy olyan kalandról, amelyre  életed  végéig  emlékezni  fogsz.  Ezért  vágtál  bele  te  is,  nem?  –  Vállat  vont,  de  nem ellenkezett. Folytattam. – Most itt a lehetőség, hogy megismerd önmagadat, a lelkedet és a fizikai képességeid határait, céljaid elérése által pedig majd mások példaképe leszel. Gondolj azokra az emberekre, történetekre, akik eddig az életedben példaképeid voltak és felnéztél rájuk. Ne sajnáld, ne gondolj a megszokott életedre, a kényelemre, oda bármikor vissza lehet térni. Ilyen lehetőség talán csak egyszer adatik meg az életedben. Meg aztán nem is vagy egyedül, mi is itt vagyunk, mindenben segítünk.

Ez  idáig  úgy  ismertem  meg,  hogy  vidám,  társaságot  kedvelő,  mindig  mosolygós,  célra  törő

személyiség; gondoltam, ez most csak egy átmeneti állapot.

Susan  tanítónő  volt,  Steve  akkoriban  fejezte  be  tanulmányait  mérnökként.  Huszonnégy  és harminc évesek voltak, még nem volt gyerekük. Susan vékony testalkatú, rövid barna haja jól illik vékony  arcához.  Öltözéke  inkább  fiúsnak  mondható,  sminket  egyáltalán  nem  viselt,  igaz,  a körülmények  sem  voltak  alkalmasak  arra.  Steve  középmagas,  sportos,  nyugodt,  halk  beszédű, csendes természetű, arca mindig borostás, kitartó, erős és pozitív gondolkodó. Mindketten angol bevándorló  szülők  leszármazottjai,  Dél-Afrikában  születtek,  de  angolnak  vallják  magukat.  Útra készülődésem időszakában ismerkedtem meg velük egy baráti összejövetelen. Beszélgetés közben szóba került, hogy legénységet keresek, mire rögtön meg is ragadták az alkalmat. Azt követően többször is találkoztunk, nekik is álmuk volt, hogy átkeljenek az óceánon és eljussanak a Karib-szigetekre. Időközben többször is vitorláztunk együtt, megszerettem őket, ők is engem, kölcsönös szimpátia alakult ki közöttünk, majd megegyeztünk, hogy együtt megyünk, útitársaim lesznek.

Napközben többször voltunk együtt, de Susan inkább bent tartózkodott. Szerencsére egyikünk sem dohányzott, én pedig kitaláltam, vagyis szabályzatba hoztam, hogy egy nap egyszer, aki akar, fogyaszthat alkoholt, de csak egyet! Bor, sör, whisky, rum volt a hajón bőven. Be is vált a dolog, sötétedés előtt egyikőnk elkészítette, föltálalta az ételt, ki előtte, ki utána ivott egyet – én előtte szerettem. Ha én voltam a tálaló, bent álltam a kis konyhában és úgy adogattam ki a többieknek.

Asztalt menet közben nem lehetett felszerelni, úgyhogy mindenki úgy evett, ahogy tudott, fogni

kellett, mert csúszkált a tányér, ahogy billegett a hajó. Az mértékletes alkoholfogyasztás jó hatással volt  mindünkre,  de  főleg  Susanre,  teljesen  ellazult  és  vidám  lett.  Vacsora  után  hamar  ránk sötétedett, én kerültem szolgálatba; négy óra elég sok idő, de nem bántam, szerettem egyedül lenni.

Bámultam a végtelen univerzumot, ha meguntam, csodáltam a nyomdokvíz kavargó, foszforeszkáló tüzes csóváját, hallgattam a hullámok hangját vagy figyeltem a kormányrúd kitartó és fáradhatatlan mozgását. Időnként felálltam és szép lassan körbepásztáztam a sötét horizontot. Nem volt megállás, nem  volt  pihenés,  a  hajó  nem  ismerte  a  fáradtságot,  indulásunk  óta  folyamatosan  hősiesen, magabiztosan szelte a hullámokat.

Csapongtak a gondolataim, a magam mögött hagyott országra, emberekre, barátokra, az ott töltött hosszú évekre, az indulásom előtti időkre, eseményekre gondoltam.

Nem tervezett randevú

Patrícia  járt  a  fejemben,  és  eltűnődtem  az  élet  változatos,  előre  nem  látott  fordulatain,  az események alakulásán. Ahogy említettem az elején, egy hónappal az indulásunk előtt ismerkedtünk meg véletlenül, egy szombat esti kiruccanásom alkalmával. A hajót pár nappal azelőtt hoztam vissza Port Owenből. A Royal Jacht Club kikötőjében voltam, Fokvárosban. Készülődtem a nagy útra.

Nem  nagyon  volt  kedvem  a  szórakozáshoz,  de  azért  mégis  rászántam  magam.  Gondoltam, elmegyek, megiszok valamit az onnan nem messze található Waterfront nevű szórakozó negyedben.

Nagy volt ott a nyüzsgés, egymást érték a különböző kocsmák, éttermek, zenés helyek. De nem tetszett,  nem  is  maradtam  sokáig,  egy  sör  után  úgy  gondoltam,  visszamegyek  a  hajóra.  El  is indultam, de a parkolóban egy hirtelen kitolató kocsi majdnem nekem jött, félre kellett ugranom előle. Mérgesen indultam volna tovább, ám ekkor egy női hang kedvesen utánam szólt.

– Bocsánat! – Hárman ültek a kocsiban, észrevehetően nagyon vidáman. A volánnál ülő nő még egyszer bocsánatot kért, majd mosolyogva megkérdezte: – Hol parkolsz?

– Nem kocsival vagyok – feleltem –, itt van a hajóm a közelben, gyalog jöttem.

– Gyere, elviszünk, ülj be.

Nem is tudtam hirtelen, mit tegyek.

– Na, gyere! Mi is arra megyünk.

Nem kérettem magam tovább, beültem hátra. Bemutatkoztunk egymásnak, a két másik nő nevére már nem emlékszem. A volánnál ülőé Patrícia volt.

– Gyere velünk, átmegyünk egy másik helyre – kérleltek újból –, majd visszahozunk!

Nem sokat gondolkoztam, kezdett nekem is tetszeni a dolog.

– Jó, hát menjünk!

A lányokra bíztam magam, akik egy zenés szórakozóhelyre vittek, valahova a városba. Az este, amely belenyúlt az éjszakába, kellemesen telt, mégiscsak jól sikerült. Nem is bántam meg, valóban jól éreztem magam, késő éjjel értem vissza a hajóra. Másnap csak gondolkodtam – de nem is beszéltünk meg semmit a lányokkal.

Úgy négy nap múlva a kikötő bejáratától üzenetet kaptam, hogy valaki keres. Ő volt az, Patrícia.

A különleges találkozás következményeiről a későbbiekben fogok írni. Pár napra rá átvitorláztam

Hout Bay jachtkikötőjébe, onnan vártam az indulást.

*

Reggelre a szél mérséklődött, igaz, a hullámok még mindig nagyok voltak, de nem is gondoltam, hogy csökkenek, hiszen nyílt óceánon voltunk, ahol a szelek általában egy irányból fújnak és erre még  az  áramlás  is  rásegít.  A  legénység  aznap  kenyeret  sütött,  először,  amióta  úton  voltunk, izgultunk is, hogy milyenre fog sikerülni. Nekem is volt egy jó receptem, legközelebb én akartam kipróbálni. A horgászzsinór is ki volt dobva, műcsalit húztunk magunk után, abban a reményben, hogy akad valami a horogra.

Lassan kezdtünk belejönni a hajós életbe. Nekem azért előnyöm volt, sokat számított, hogy annak idején a Windward fedélzetén a legénység tagjaként eltöltöttem kilenc napot. Susan csak nem akart rendbe jönni, el-elkapta a depresszió, állandóan feküdt, csak vacsoránál volt vidámabb. Ha együtt voltunk, mindig az kérdezgette, hogy sok van-e még hátra. Kétnaponként mértem az irányt, szépen tartottuk, mindig az egyenes vonal mentén haladtunk. Olvastam, naplót vezettem, zenét hallgattam, meg persze navigáltam. Steve mindenből kivette a részét, ő is mért, a kettőnk eredményét pedig mindig összehasonlítottuk.

A tisztálkodás egy külön szám volt: előre kellett menni, úgy az árboc vonalába, vagy még azon is túl egy kicsit. Annak, aki fürdött, ajánlatos volt mindent ledobnia magáról, csak a biztonsági kötél maradhatott rajta bekapcsolva. A fedélzeten futott egy-egy vékony, erős drótkötél mind a két oldalon hosszirányban, ahhoz kapcsolódva mozoghatott az ott tartózkodó. A sampon, szappan és törölköző

oda volt készítve. A vödör, amellyel felhúztuk a vizet, egy henger alakú, erős vászonból készült tartály volt, melynél az volt a lényeg, hogy ne sértse meg a hajó oldalát, és egyben könnyen tárolható is legyen. Ehhez egy aránylag hosszú kötél csatlakozott, amelynek a másik vége szintén a fedélzeten futó biztonsági kötélhez volt rögzítve. Nagyon kellett vigyázni, mert a teli vödör súlya és a hajó sebessége összeadódva képes kirántani az ember kezéből a kötelet, vagy pedig vízbe rántani a fürdőzőt. Több vödör vizet öntöttünk magunkra; élvezetes volt a tiszta sós víz hűvös lehelete. Egy liter édesvizet engedélyeztünk magunknak utána, hogy a hajunkat, arcunkat lemossuk.

Közben mindannyiunk örömére kisült a kenyér, nem tudtunk megvárni, míg kihűl, meg kellett kóstolni, olyan illata volt. Susan hamarosan szeletelte, tálalta, dicsérgettük – mi is lenne ennél jobb?

Megint jött az este, befejeztük a vacsorát, készültünk az éjszakára. Nekem a hatalmas égbolt volt az órám, a napnak, éjszakának bármely szakaszában felnéztem rá, tudtam, hogy hány óra lehet.

Csodálatos volt így együtt élni a szinte tapintható, hatalmas univerzummal.

Steve-et váltottam, bekapcsoltam a kötelemet, szoktattam a szememet a sötétséghez. Kis idő

múlva felálltam, fogtam a szélfogó peremét és a messzeséget pásztáztam. Nagyon lassan kellett körbenéznem, meg kellett győződnöm arról, hogy az adott irányban nem villan-e fel valami fény a sötét  horizonton.  Semmi,  ültem  vissza  megnyugodva,  majd  hallgattam  a  hullámok  morajlását, kémleltem a csillagos eget. Láttam, hogy majd csak napok múlva lesz telihold.

A munkálatok kezdete

A hajóépítés időszaka járt az eszemben. De szép idők voltak azok! 1985 áprilisában rendeltem meg a hajótestet. Akkori élettársammal, Yvonne-nal dél-afrikai körúton voltunk, végig a keleti parton haladva, Fokvárost is érintve. Útközben több eladó hajót is megnéztem, de egyiket sem találtam megfelelőnek. Úgy döntöttem, újat építek. Jól ismertem ezt a típust, Hout Bayben gyártotta egy

német  vállalkozó.  Jó  híre  volt,  ezért  nagyon  népszerű,  legalább  százat  építettek  már  belőle.

Megtaláltuk a helyet, kanyargós út vezetett az eldugott kis üzemhez, a Nibe Boatshoz, ahol kisebb-nagyobb hajókat, kenukat gyártottak. Ez a típus, a Miura volt a legnagyobb, 9,5 méter hosszú, a szélessége pedig 3,15 méter. Két tonna ólomballaszt, vízkiszorítása 4,25 tonna, az árbocmagasság 12,5 méter, hagyományos üvegszálas műgyanta konstrukciójú vitorlás. Kecses formája, áramvonalas teste mindig is lenyűgözött, szép, domború hasa nemcsak szilárdabbá, hanem látványosabbá is tette, úgy ült a vízen, mint egy kacsa.

Yvonne sohasem rajongott az ötletért, nem érdekelték a hajók, ki sem szállt a kocsiból. Hívtam, de ő azt válaszolta, inkább megvár, addig olvas. Az építővel elintéztem a megrendelést, és 100 rand előleggel el is kezdődött a kaland. Hat-hét múlva elkészült az új test és a fedélzet. A cég teljesen kész hajót nem gyártott, úgyhogy az én dolgom volt befejezni, de mindig is ez volt a vágyam, tervezni, alkotni. Emlékszem, amikor először bemásztam az üres testbe, amelyre a fedélzet csak rá volt téve, ahogyan ott állt a műhely előtt és terjengett a friss gyantaszag. Befeküdtem az aljába, felfelé néztem, kezemmel a tarkóm alatt. Jó isten! Mire vállalkoztam? Hirtelen fel sem tudtam fogni, hogy mikor lesz ebből elegáns, lakható vízi jármű, ami majd távoli országokba fog elvinni. Kész hajót bárki tud vásárolni, csak pénz kell hozzá, vigasztaltam magam.

Yvonne-nal való kapcsolatunk ezek után érezhetően megromlott, az odáig csak álomnak hitt tervem valósággá kezdett válni, és ezt ő is látta. Ebből kifolyólag többéves kapcsolatunk fokozatosan romlani kezdett, majd végül elváltak útjaink.

Akkoriban  Johannesburgban  éltem,  vállalkozó  voltam,  szabadidőmben  többször  leutaztam  a hajótesthez, hogy előkészítsem az építést. Más hajóépítők is dolgoztak ott, rajtam kívül még hárman.

Fokvárosban lakást tartottunk fenn Kálmánnal, egy régi barátommal, aki szintén hajót épített, csak egy másik helyen. Csodálatos évek voltak, barátokat, ismerősöket szereztem, lehetőségem adódott vitorlázni és a világ egyik legszebb városában élni.

Szakaszokban  folyt  az  építkezés,  gyakran  vissza  kellett  utaznom  Johannesburgba  az  üzleti dolgaimat intézni, hol repülővel, hol kocsival.

A hajó szép lassan készült, tapasztalatot kellett szereznem, bővítenem kellett a tudásomat. Meg kellett ismernem a várost, a hajósboltokat, az anyagok és a beszerzésük minden csínját-bínját.

Közben megrendeltem a tőkesúlyt, az árbocot és egy tizenöt lóerős dízel hajómotort. Sok fém alkatrészt magam gyártottam, a belső berendezéseket is én terveztem, építettem be. Így ment ez négy és fél éven keresztül, persze szórakozásra, baráti összejövetelekre mindig maradt idő. Végül 1989 novemberében a hajó vízre került. Csaknem ezzel egy időben, a Magyarországon történt rendszerváltásnak köszönhetően pedig el tudtam intézni, hogy Magyarországra legyen regisztrálva a hajóm.