Karinthy Frigyes

Mennyei riport

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-605-5

MOBI ISBN 978-963-453-615-4

TARTALOM

BEVEZETŐ FEJEZET a Mennyei Riport keletkezéséről

I Személyes benyomásaim Merlin Oldtime-ról

II Merlin Oldtime ifjúsága

III Harcok és ellenségek

IV Hanyatlás

V Merlin bejelenti tervét

VI A „New History” leköti a Riportot

VII Merlin útrakel

KÖZÉPSŐ FEJEZET Túlvilági tudósítás

ELSŐ KÖZLÉS Átlépem a határt

MÁSODIK KÖZLÉS Útitársam

HARMADIK KÖZLÉS Az Ötödik Kiterjedés Városa: Múlt

NEGYEDIK KÖZLÉS A Múlt Kiterjedésének Városában (Néhány látogatás folytatásokban)
I Útiprogram
II Five o’clock tea egy festőművésznél
III Beszélgetés Noab professzorral, az atlantiszi obszervatórium igazgatójával
IV Bűvös körök
V Szúnyogcsípés
VI Három tanítvány
VII Két kolléga
VIII Kísérőm otthonában

ÖTÖDIK KÖZLÉS A Hatodik Kiterjedés Városa: a megvalósult vágy
1 Színek és Hangok
2 Egy szellemidéző
3 Államforma, közigazgatás, társasági élet

HATODIK KÖZLÉS Néhány „snapshot” (pillanatkép) a Boldogság Koncentrikus Köreiből
1 Vezetőm átsegít a nehézségeken
2 Vörös tüzek, kénkő és gyehenna
3 Ezüst és kék
4 Zuhanó Lélek
5 Elysium
6 Ábrahám kebele
7 Az öngyilkos mennyországa

HETEDIK, CSONKA KÖZLÉS
1 Hetedik Kiterjedés Köre: Szabadság

BEFEJEZŐ FEJEZET Jushni Jubashat epilógusa

1 Utolsó közvetlen érintkezésem Merlin Személyével
2 Vissza, kilenc eszméleten át
3 Az utolsó tanú Merlin eltűnéséről (D. D. Túlvilági Intelligencia jelentése)
4 Összefoglalás

Kedves Olvasó!

Három évvel ezelőtt – ha jól emlékszem, éppen decemberben – egy nagy angol napilap körkérdést intézett Európa szellemi arisztokráciájának legelőkelőbb képviselőihez: írók, filozófusok, tudósok szerepeltek – a legjobb és általában a legnépszerűbb nevek (a kettő nem ugyanaz). A kérdés így hangzott: van-e túlvilági élet?

Az ankétnak nem volt különösebb sikere. Az urak udvarias választ adtak, ki-ki a maga modorában, és ízlése szerint. Nem keltett feltűnést, nem indult meg általános eszmecsere, nem szakadt pártokra a közönség, nem keletkezett új vallás. Hamar el is felejtette mindenki.

Két hónappal később egy másik ankét hullámai bejárták az egész művelt világot. – Nagyjában ugyanazok a művelt nevek szerepeltek, ezúttal óriási visszhangot keltve mindenütt, rengeteg hozzászólás, vélemény és nyilatkozat tartotta napirenden sokáig a problémát. Arról volt szó, hogy lehet-e ingujjban járni nyáron a férfiaknak, a nagyvárosok utcáin?

Utóbbi ügyben az én szerény véleményemet is megkérdezték. Büszke lehetek rá, magyar íróhoz ritkán fordulnak a nagy nyugati nemzetek.

Viszont az első ankéthoz nem kaptam meghívást.

Mindig makacs voltam, ami nem jó módszer az irodalompolitikában és taktikában, ha az ember érvényesülni akar Európa szellemi térképén. Itt is elhibáztam a dolgot. Arra, amire kérdeztek, nem feleltem – ellenben, amiről senki nem kérdezett, hogy van-e túlvilági élet...

Leültem és megírtam rövid és tömör válaszomat. Szemben Shaw Bernát, Dean Inge és Chesterton hosszadalmas, legalább egy újságoldalra terjengő nyilatkozatával, egy mindössze tizenhat íves kötetben.

Még így is elkéstem. Az ankét – mint említettem – gyorsan lekerült a napirendről, mire elkészültem, már nem volt érdemes elküldeni.

De a könyv megmaradt.

Most átnyújtom a magyar olvasónak, aki már megszokta tőlem, hogy olyan kérdéseire válaszolok, amiket nem tett fel. Ennek ellenére gyakran végighallgatott.

Nem is mentegetőzöm előtte. Csak arra szorítkozom, hogy szembehelyezkedve a divattal, a könyvem időszerűségét védelmembe vegyem.

De ehhez kicsit komolyabbnak kell lennem – remélem, ez nem azt jelenti, hogy komolykodnom kell.

*

A londoni vitában különféle tekintélyei a Gondolat arisztokráciájának nyilatkoztak meg – és éppen, mert Londonban történt a dolog, észrevehető külső aktualitás nélkül, abban a városban, mely a ma élő emberiség szempontjából még mindig Athénje és Rómája és Alexandriája a Megismerést áhítozó emberi lélek kultúrközösségének, – ez a vita, rendezésének a felvetett kérdéshez képest nevetségesen kicsinyes és ügyefogyott külső formái ellenére könnyen emlékeztetett jelentőségében bizonyos harmadik és hatodik és tizenötödik századbeli zsinathoz, melyek az effajta teozófiai és teológiai kérdéseket döntötték el, ünnepélyes külsőségek közt, azzal a különbséggel, hogy a vita eredményét hitcikkellyé, törvénnyé szentesítették azután –, s mivelhogy a világot abban az időben egyházi hatalmak kormányozták, a jogerőre emelkedett törvény éppen úgy végrehajtatott, gyakorlati értelemben, mint ahogy végrehajtatik manapság holmi katonai vagy gazdasági vita eredménye, ami parlamentekben, birodalmi gyűléseken válik törvénnyé vagy rendeletté.

A középkori ember számára csakúgy vitális fontossága volt annak, hogy vajon Trientben vagy Constanzban, vagy Wormsban mit határoznak a túlvilágról, vajon elfogadják-e az átlényegülés javaslatát vagy sem, vajon a szentháromságot veszik alapul vagy az egységet; mint ahogy a mai ember számára égetően, és életprogramja szempontjából is fontos, hogy a parlamentben vagy a népszövetségi gyűlésen megszavazzák-e, mit tudom, a vámuniót, vagy akár a leszerelést. Az a bizonyos „i” betű a homouzion és homoiuzion között igenis döntő különbséget jelentett, egyáltalán nem volt olyan könnyű feladni vagy fel nem adni, mint ahogy Madách Tankrédja hiszi, – a keresztes háborúk korában ilyen és effajta „i” betűkön múltak és múlhattak emberi sorsok, országok élete és halála, eltolódások, fellendülések és visszaesések kultúrában, civilizációban, országok összeomlása és újjászületése. Nagyon érthető, hogy azok, akik a zsinatokon hivatva voltak határozni olyanfajta kérdésekben, mint teszem fel, az egy színű vagy két színű Úrvacsora, hogy Krisztus lelke a kenyérben és borban egyszerre szolgáltassék-e ki, avagy csak a kenyérben, avagy csak a borban, – nagyon érthető, mondom, hogy az akkori világ e jelentős képviselői átérezték szerepük fontosságát: ez a jelképes kenyér és bor valódi kenyeret és bort jelentett ez időkben, ami elvétetik vagy megadatik.

Ezerötszázharmincegyben, mikor arról kellett dönteni, hogy elfogadják-e vagy sem a protestantizmus felfogását – bár ez a felfogás ilyen, látszólag transzcendens kérdésekkel foglalkozott „csak”, mint például Krisztus emberi és isteni természete, a túlvilág értelmezése stb. –, a zsinat hatalmas képviselőinek módjában volt igen jól megsejteni azokat a háborúkat és katasztrofális változásokat, amik protestantizmus és katolicizmus küzdelmében, országok múlásával és születésével igazolták utóbb, hogy a wormsi birodalmi gyűlésen igen nagy és életbevágó dolgokról volt szó, mikor arról volt szó, hogy egy szín alatt vagy két szín alatt szolgáltassék-e fel az Úrvacsora, templomi szertartásokon. Valódi borról és valódi kenyérről volt szó – papok és hívek óriási tömegének boráról és kenyeréről csakúgy, mint ahogy polgárok és bankárok és munkások boráról és kenyeréről van szó ma, amikor a parlamentben valamelyik miniszter törvényjavaslatot terjeszt be, mondjuk, a numerus claususról.

Ma a hatalom nem a lélek dolgával foglalkozó emberek kezében van, mint valamikor. Ha a világ mostani papjai, írók és tudósok és gondolkodók, a szellemi arisztokrácia képviselői volnának a miniszterek és elnökök és királyok is egy személyben (mint ahogy illenék egy céltudatos, jövőjét logikusan látó és akaró társadalomhoz és emberiséghez), a londoni ankét fontossága bizonyára hívebben fejezte volna ki a feladott kérdés jelentőségét. Végre is, ha meggondoljuk (de hiszen éppen erről van szól), az a kérdés, hogy van-e túlvilági élet vagy nincsen, nem egészen lényegtelen abból a szempontból, hogyan viselkedjem, hogy éljek, mit tegyek, mihez tartsam magam ebben a világon inneni életemben.

A kérdésnek mai értelmében, tehát az érzelmi és értelmi logika és a kísérleti tudomány össze– és együttműködésével (majdnem azt mondhatnám: vallás és tudomány, hit és tapasztalat összeegyeztetésével) való, tehát korszerű megvitatása és eldöntése akár jobbra, akár balra, igenis, korszakalkotó, gyakorlati jelentőségű következményeket vonhatna maga után, ha ennek a döntésnek hitelt és érvényt biztosítana azoknak világi hitele és hatalma, akik hivatva vannak végiggondolni ezt a kérdést.

No de hát erről szó sem lehet.

S miután erről nem lehet szó, a londoni ankétből is az jött ki, aminek ilyen körülmények között ki kellett jönnie. Végiggondolt, végigérzett, komoly és ihletett, a kor lelkének megfelelő új látniakarás, mindent újra és elölről felrázó és megrázó szemléletalkotás, vallásalkotás helyett ez a modern Trient vízfejű csecsemők gondolatvilágát szülte világra – összekeverve régi, üres, frázissá rongyosodott kozmogóniák rothadó trágyáját néhány modernnek csúfolt „tudományos” bárgyúság cafrangjával, leöntve a kotyvalékot javasasszonyoktól kölcsönkért kabalákkal, békamájjal és cinegehájjal.

De hiszen ez nagyon természetes. Miután mindegyik „gondolkodó” igen jól tudta, hogy a túlvilági élet kérdésében való véleménye igazán nem fogja megváltoztatni a világot – hogy másnap a villamosok éppen úgy fognak járni, és a Journal Amusant-t éppen úgy százezerszer annyi ember fogja olvasni, mint Einstein felfedezését, akár van túlvilág, akár nincs – igazán kár lett volna túlságosan megerőltetni a kobakot. A kitűnő és szellemes (azóta meghalt) Chesterton (egyébként komoly és ihletett feszegetője a nagy kérdésnek) igen mulatságosan bizonyította be a szerencsétlen ankét tanulságaképpen, hogy korunk az emberi gondolkodás végvonaglásának kora: hogy soha nem volt még kor, beleszámítva az ősidőket is, amikor ennyi ostobaságot és sületlenséget válaszoltak volna a feltett kérdésre: a vizsgán tökéletesen és reménytelenül megbukott mindenki, még pótvizsgára való anyag se jelentkezett.

Magam, csodálkozni csak azon csodálkoztam, hogy Chesterton ezen csodálkozik. A magyarázat ugyanis igen egyszerű. A gondolat azért haldoklik ebben a világban, azért nem gondolkodnak az emberek, mert ma nem érdemes gondolkodni, mert a gondolat eredményét nem lehet úgyse valóra váltani, nem lehet a következményeit levonni, nem lehet élni a gondolat szerint, nem lehet, egyszerűen azért, mert a világot nem a gondolat kormányozza, hanem egészen más valami – vagy inkább semmi se kormányozza, alakul magától, indulatok és vágyak viharában. S ha valaki mégis ímmel-ámmal hozzányúl a lomtár rozsdás Eszméihez, ijesztő módon magára marad, segítség, támogatás nélkül fúrhat és faraghat titkos műhelyében, mint a középkor alkimistája, tévelygő, boldogtalan úttörője annak az Egzakt Tudománynak, ami mégiscsak megszületett belőle.

Az alkimisták korában bujkálni kellett a Tudománynak a vallásos Gondolat elől – akkor a vallás uralkodott. Ma a gondolat árvult el – érthető, hogy ami megmaradt belőle, olyan naiv és ügyefogyott, mint az egzakt tudomány szemszögéből az alkimisták tégelyei és lombikjai és kotyvalékai voltak valamikor.

Tárgyilagosan, tehát mások számára, az a néhány összefüggés, ami akkor eszembe jutott, nem elmélet, még csak nem is szabályszerű jeltevés – elméletnek, feltevésnek csak azt a gondolatépítményt illik nevezni, aminek eredményét módunkban van a valósággal összehasonlítva ellenőrizni. Itt erről nem lehetett szó, hiszen a túlvilágról nem kaptunk eddig megbízható üzenetet.

Úgy viszonylott e néhány ige az igazsághoz, mint az alkimisták kabalái egy modern elektron-teóriához, amit újabban már a mikroszkóp is igazol.

Olyan szerénynek kellett lennem, mint az álmodó, aki kezdi sejteni, hogy csak álmodik. Hogy van egy ébrenlét, amihez viszonyítva eszményi életünk annyi csak, mint a mostani életünkhöz az álom...

Hiszen álmunkban is rendszerint azt hisszük, hogy élünk, s valóságnak vesszük álomképeink – s amikor mégis, egy pillanatra felködlik előttünk a gyanú (többnyire valami rémesen iszonyú vagy hihetetlenül szép álomélmény közben), hogy ez csak álom: annál többet akkor se tudnánk mondani, mint hogy ez az érzés határozottan megvan. Sétálok egy réten álmomban, s egyszerre eszembe jut, hogy csak álmodom – ez a rét, ezek a fák, mindez tehát nem igaz –, de hogy mi az igaz, hogy amennyiben nem ezen a réten vagyok most, hol vagyok hát valójában? – otthon fekszem-e az ágyban és horkolok, vagy egy másik, de valódi réten aludtam el? – ezt álmomban nem tudom eldönteni, nem emlékszem rá, ahhoz fel kell ébredni előbb.

De hogy ébredjünk fel?

Az álmodó rendszerint valami erőfeszítést tesz ilyenkor álmában – artikulálatlanul kiált egyet, vagy elneveti magát –, egy, az álomélmény logikájával ellentétes lelki mozdulatot tesz – nagyon helyes ösztönnel megérezvén, hogy ha ezzel az álombéli eszével és logikájával próbálná megfejteni valódi helyzetét a dolgok között, csak mélyebben keverednék bele az álomvilágba. Az álom szempontjából ahhoz, hogy felébredjen, logikátlanul kell gondolkodnia, akkor lesz igaza. Például azt álmodom, hogy valaki nekem jön, és baltával agyon akar vágni. Az álomlogika szerint el kellene szaladnom – ebből újabb, mélyebb álomképek jönnének létre, rémes tartalmú, lidércnyomásos üldözés. Viszont, ha eszembe jut, hogy álmodom, egyszerűen és logikátlanul oda fogom tartani fejem az álomgyilkos álombaltája alá, jól sejtvén, hogy ettől nemcsak hogy nem halok meg, de sőt ellenkezően, felébredek, vagyis sokkal biztosabban fogok élni, mint itt, az álomvilágban.

Mindezzel csak azt akarom mondani, hogy aki a túlvilágot el akarja képzelni, annak előbb ezt a világot kell alaposan szemügyre venni. Szembe kell néznie előbb ennek a világnak valóságával úgy, ahogy az eszméletben tükröződik. És ekkor csodálkozva kell hogy felfedezzen tulajdon lelkében egy összeegyeztethetetlen, éles és határozott kettősséget. Ez a kettősség abban áll, hogy a tapasztalt világot összefüggő és érthető valóságnak akarom érezni, kényszerűen, függetlenül a valóságtól, belső ösztön sugallatára – ám ezt az érthetőséget és összefüggést, akárhogy igyekszem, sehogy sem tudom megtalálni, illetve tapasztalataimból levonni. Hogy csak egyet mondjak: a végtelenség kényszergondolata, az a tény, hogy az egészet nem tudom felfogni, mindent összezavar és valószínűtlenné tesz – hiszen, ha valaminek (a mindenségnek) egésze mint valami képtelen és logikátlan és érthetetlen dolog szerepel képzeteim közt, akkor ennek az egésznek egy részét, magamat s az általam ismert világot sem tarthatom véglegesen érthető és logikus és elfogadható valóságnak.

Viszont az ösztön és akarat, hogy annak tartsam, megvan bennem.

Mi mást jelenthetne ez, mint hogy az ellentmondás nem odakint van, hanem bennem, illetve lelkem állapotában?

A valóság azért ködös, mert lelkemben köd van.

A lelkemben köd van, álmodom.

Van-e túlvilág? – ez a kérdés tehát helyesen így hangzik: mi lenne, ha nem volna köd a lelkemben, ha hirtelen minden eszembe jutna, ami volt és van, ha a szó abszolút értelmében felébrednék – hol találnám magam?

Valahol másutt, mint ahol vagyok.

De amellett nem veszteném el ezt a világot se, csak minden kiderülne – nem mozdulnék el helyemből, és mégis másutt volnék. Mint az álmodó, aki ágyában találja magát, ahol elaludt, holott pillanattal előbb erdőben sétált.

A túlvilág, eszerint, ha van, csak úgy képzelhető el, hogy mindig van, volt, mielőtt éltem, van, mikor élek, és lesz, mikor meghaltam. A halál utáni túlvilág – ennek semmi értelme.

Ha van túlvilág, akkor már most, itteni életemben is benne kell hogy legyek ebben a túlvilágban, csak nem tudok róla, illetve nem érzékelem jelenlegi, életnek nevezett lelkiállapotomban.

A túlvilág tehát nem más, mint egy ismeretlen, az ismertnél végtelenszer tágabb és átfogóbb állapota ugyanannak a léleknek, aminek egy része jelenleg az életnek nevezett képzetek és érzések összességét tartalmazza.

Ez azt jelenti, hogy tulajdonképpen, hogy úgy mondjam, két részből áll a lelkünk: – az egyik, az abszolút, ami állandóan a túlvilágban van – s a másik, amit innen ismerünk, az életünkből, előbbinek függvénye, relatív valami, mint az álom: – lélek, melynek minden élménye az éber szellem állapotától függ.

A félreértések onnan származtak, hogy a túlvilági élet kérdését összetévesztették a halhatatlanság kérdésével: az idővel hozták összefüggésbe, holott a túlvilágnak ahogy nincs köze a térhez, az időhöz sincs köze.

Ez az egyik.

*

A másik lényeges dolog, amivel tisztában kell lennünk: hogy a túlvilág az ember személyes ügye.

A túlvilág egzakt fogalmának félreértése volt, hogy mindig az istenség fogalmával azonosították.

„Isten felfedezése” című cikkemben már beszéltem róla, hogy istenhez kétféle módon lehet eljutni: önmagunkon át, a benne való hit, s önmagunkon túl, a benne való kételkedés révén. (Az utóbbi út, ha lassúbb és bonyolultabb is, éppoly biztosan visz el hozzá, mert mindenütt keresi azt, akit a hit a túlvilágon vél tudni.)

Isten itt is van, és a túlvilágon is – de isten fogalma metafizikum: márpedig, mint az előbbiekből kiderült, a túlvilág számunkra nem metafizikai, hanem lélektani kérdés lehet csak itt, ebben az életünkben.

Fogalmát tulajdon lelkünkből építhetjük csak ki: önmagunkat kell vizsgálni, ha létezésének lehetőségét vitatjuk.

Lelkünket kell figyelni – óvatosan, szerényen, áhítatos csendben: elhallgattatva egy időre az álomlogika zakatolását.

S ekkor, ha jól figyelünk, valami nagy, elnyomhatatlan nyugtalanság állandó, halk dörömbölését fogjuk meghallani lelkünk mélyén.

Állandó feszültséget, nyugtalanságot, kielégítetlenséget. Sokféleképp próbálta elnevezni az értelem: életösztönnek hívják leginkább.

Mi legyünk szerényebbek. Nevezzük csak nyugtalanságnak. De ami nyugtalan, az azért nyugtalan, mert nem jól érzi magát – mást akar, mint ami van.

A nyugtalanság rossz dolog.

Rossz dolog volna az életösztön?

Az életet, valóban, rossznak érezzük, mihelyt a halálra gondolunk. S a halált rossznak, ha az életet szeretjük.

Íme, két rossz dolog. Az élet rossz a halál miatt, s a halál rossz az élet miatt.

Márpedig rossz érzés nem volna lehetséges valami jónak a létezése nélkül – a rossz negatívum, hiányérzése valaminek, ami jó. Önmagában elképzelhetetlen.

Ha tehát az élet és halál rossz dolog, egymás miatt – kell hogy legyen egy harmadik állapot, amihez ezt a kettőt viszonyítjuk.

Íme, a legmesszebbmenő pontosság, amivel a túlvilág fogalmát meghatározhatjuk.

Hogy mármost ez a túlvilág, ez a harmadik állapot, milyen természetű – erre csak a ráébredés után felelhetnénk. Vagy: a művész módján, elképzeléssel. Ez a regény efféle kísérlet.

Annyi valószínű, s éppen a lélek természetéből következik, hogy a túlvilág mindannak ellentéte, amit rossznak nevezünk. A túlvilágot a vágy teremti meg, ugyanaz a vágy, mely az érvényesülése elé gördülő akadályokat érzi szenvedésnek, fájdalomnak, halálnak, élet és halál börtönének.

A túlvilág szabadságot jelent, minden vágy korlátlan beteljesedését. S mivel a vágy személyes dolog és egyéni, a túlvilág nem is lehet más, mint egyetlen lélek mennyországa, kozmosz, amiben minden úgy történik, mint ahogy ezt a lélek szeretné, már itt, ez áloméletben – kozmosz, aminek ez az egyetlen lélek, mely eddig csak szemlélte és szenvedte a világot, azontúl saját képére teremtő és alkotó istene lesz.

Valószínű, hogy a túlvilág tulajdonképpen nem is más, mint ráeszmélés arra, hogy a világot mi magunk alkotjuk olyannak, amilyennek a boldogság vágya mutatja nekünk.

Mintha ketten sejtettek volna hasonlót: Mohamed és Szókratész. Az egyiknek volt bátorsága bevallani, hogy túlvilág és mennyország csak az lehet, ahol nem is Allah, hanem ő, Mohamed érzi jól magát – a másiknak volt bátorsága kijelenteni, hogy nem mindenki számára létezik, csak ama lelkek kiváltsága lehet, akik meg is tudják teremteni a semmiből.

*

„Ezen gondolatok környékezték” elmém, amikor a Mennyei Riport látomása megszületett bennem.

Mi került belőlük a könyvbe: nem tudom. Ítélje meg az olvasó. A történelmi igazság – és egy kicsit a történelmi jelképesség – kedvéért csak annyit teszek hozzá, hogy könyvem megírása után nagyon hamar személyesen volt módomban a Mennyei Riport tényállításait legalább annyiban ellenőriznem, amennyire egy országról fogalmat kaphat, aki elért egészen a határáig. Miként az „Utazás a koponyám körül” című regényemben olvasható, amit hírhedt stockholmi agyműtétemről írtam.

KARINTHY FRIGYES

BEVEZETŐ FEJEZET
a Mennyei Riport keletkezéséről

I
Személyes benyomásaim Merlin Oldtime-ról

Természetesen nagyon szívesen állok a kiadó rendelkezésére, amennyire szerény képességeimből telik, méltányolva a bizalmat, hogy segítségére lehetek érdekes vállalkozásában, amelynek semmi más célja nincs, mint hogy a Mennyei Riportnak – bizonyos körökben – eléggé hírhedt kérdése tárgyilagos világításba kerüljön. Csakúgy, mint a kiadó (s mint feltevésünk szerint maga Merlin Oldtime is), távol állok azoktól a misztikus és gnosztikus és spiritisztikus elemektől, szektáktól és „tudományos” kutatóktól, akik ebben a furcsa ügyben szerepet játszottak. Távol állok, nem holmi „világnézeti” vagy szemléleti alapon, hanem egyszerűen hajlandóságból, vagy ha úgy tetszik, elfogultságból. Bevallom, mindig ellenszenves volt nekem ez a társaság, a nyugalmazott ezredesek, volt államhivatalnokok és idős magánzónők mindig egyformán kialakuló gyülekezete, elsötétített szobákban ünnepelt, émelyítő szertartásaikkal. Hogy lélekben vagy meggyőződésből maga Merlin Oldtime se vállalt velük közösséget, ezt a tényt, ha nem válna nyilvánvalóvá a körülményekből (s magából a Riportból is), remélem sikerül a kiváló újságíró személyéről adott alábbi vázlattal valószínűvé tennem.

Merlin Oldtime-mal Velencében ismerkedtem meg, véletlenül, de nem váratlanul: magam is, annyi olvasójával együtt, bámulói közé tartoztam, s volt köztünk levélváltás is, amelyben szívélyesen köszönte meg egy őt érdeklő adatomat, s kilátásba helyezte, hogy Budapesten való legközelebbi átutazása alkalmából meglátogat. A vaporettó fedélzetén tűnt fel, mielőtt megismertem volna, mint személy szerint is érdekes figura. A korlátnál állt, egy élénk, spanyolos külsejű hölgy társaságában, aki halkan és hevesen beszélt hozzá. Alacsony, csaknem komikusan puha, kövér emberke, guruló és ügyetlen mozdulatokkal – az ember nem hinné. És minden átlátszóan szőke rajta, nemcsak a haja, a fejbőre is szőke, és szőke a riadt és nyugtalan tekintete – a szóáradaton keresztül most szórakozottan elnézett Murano irányába, ahol valóságos országút vezet a vízen keresztül, kilométerkövekkel, telegráfoszlopokkal, döcögő gondolákkal és szénás tutajokkal. A hölgy, mint kiderült, a felesége volt (érdekes, nem tudtam róla, hogy nős), őt magát közös ismerősünk, az olasz sajtóattasé fedezte fel számomra, kiszállásnál összeszorultunk, s B. barátom hangos „hallo, Oldtime!”-mal üdvözölte. Aztán bemutatott bennünket egymásnak: én nagyon örültem a szerencsének, ő is – legalább azt állította – ismerte a nevem, s emlékezett a levélben tárgyalt ügyre is. Leültünk egy cassati-ra a Flórián előtt, s én rögtön dicsérni kezdtem pompás cikksorozatát a kínai földrengésről: ez a cikksorozat tavasszal jelent meg a Daily Telegraph-ban, világszerte feltűnést keltett, s néhány szemelvényét egy előkelő pesti lap is hozta. Oldtime láthatóan örült újságírói hírnevének, felírta a pesti lap címét, szidta az ügynökét, hogy nem küldi be neki az effélét, s kedélyes, a nemzetközi újságíró-argot fogalomtárából vett szavakkal meggyanúsította, hogy becsapja őt az elszámolásnál. Ettől azonban nem lett rosszkedvű, nagyokat nevetett, öt perc múlva „old pickpocket” voltam neki, a vállamat veregette, megölelt, azzal a gyerekes temperamentummal, amit a regényírók makacsul déli jellemvonásul ábrázolnak, holott sokkal gyakrabban tapasztaltam angolszász, svéd és norvég világcsavargók társaságában.

Azt rögtön láttam, hogy szenvedélyesen imádja a mesterségét.

Egyáltalában nem szerénykedett, s ha az ember meggondolja, hogy szükségképpen rengeteg emberrel tárgyalt, húszéves szereplése óta, mesterségbeli kérdésekről: meglepő volt az a készség, amivel hajlandó volt a legaprólékosabb részletekig menő élőszóval megismételni, kiszínezni s plasztikusabbá tenni, bármely érdeklődő számára, az élményeket, amiknek riport formájában való megírásáért nehéz dollárokkal fizették Európa, sőt Amerika legelterjedtebb napilapjai.

Ami egyébként ezeket a „nehéz dollárokat” illeti, már akkor gyanús volt nekem, ami később ki is derült róla, hogy Oldtime igen gyenge képviselője volt az „önadminisztráció” művészetének. Mint világhírű újságíróról, az ember feltette volna, különösen pesti képzelettel nézve a dolgokat, hogy legalábbis vagyont gyűjtött össze ennyi idő alatt, de kamaszosan őszinte fecsegéséből csakhamar kitűnt, hogy jól ismeri a bohémnyavalyát, s a világcsavargás mint hivatás, gyakran esett össze életében a csavargással mint kényszerrel. Bármily meglepő volt, ilyen híres embernél, el kellett hinnem, hogy például ezt a kis velencei „nászútját” is, ahogy nevezte, a kínai cikksorozat tiszteletdíjainak roncsaiból rendezte, s hogy az oroszországi körútnál, amit őszre tervezett, igénybe fogja venni, rendes diétán túl, azt az előleget is, amit az angol hírlap felajánlott, ha „kiküldött tudósító” minőségében egyedül jogosított közlésnek adja el megírandó beszámolóit. De ez egy csöppet se aggasztotta, mint művészkedély, hajlandó volt az alkotás örömének oltárán áldozni fel azt, amit alkotásával keresett, vagy ahogy ő mondta: „hajlandó lett volna, mint vérbeli kártyás, hamisan kártyázni, csak hogy pénzhez jusson, amit aztán rendes szerencsejátékon kockáztathat”.

Ami a hamiskártyázást illeti, ez persze túlzás volt: Oldtime-ről, együttlétünk idején, az a benyomásom volt, hogy a leglelkiismeretesebb újságíró, akivel életemben találkoztam. Még itt, a szenzációs különlegességek gyűjtőjének számára teljesen értéktelen, már világszerte unalomig ismert Velencében is, aminek, saját bevallása szerint, minden kövét ismerte, s ahol különben is szabadságát töltötte, még itt is, és most is állandóan jegyezgetett, rajzolt, fotografált, gurult, szimatolt, kérdezősködött, a laikus számára érthetetlen rendszer és szempontok szerint: csak a szakértő ismerte fel a megfigyelés mesterének tervrajzát, legalábbis formailag, mint ahogy a vizsgálóbíró kérdéseit is csak ketten értik: az ügyész, aki ismeri a bűncselekményt, s a vádlott, aki elkövette. Nyilván forgatott a fejében valamit, talán nem közvetlen híradás anyagát, ki tudja, melyik afrikai vagy északi-sarki riport leendő megírásához volt szüksége velencei adatokhoz, egy összehasonlítás, egy hasonlat, esetleg csak egy jelző erejéig, amit majd kiválogat ebből a zűrzavaros anyagból, a megfigyelések tömegének ebből a szurokércéből, mint egy parányi rádiumot, hogy a maga helyén világítson majd, átütve az aktuális téma szürke felületét.

Három napot töltöttünk Velencében, csaknem szakadatlanul együtt voltunk, és képzelgés nélkül mondhatom, jó ízű és meleg barátság alakult ki kis társaságunkban ez idő alatt. A feleségével gyöngéd és kedves volt, de nem csinált titkot belőle, hogy néha idegessé teszi az asszony: az ötven felé járó férfi második házassága volt ez, afféle ötletházasság. Barcelonában ismerkedtek meg, és három nap múlva elvette. Concepcion volt az asszony neve, még törte az angolt, furcsán ejtette az ura nevét, aki őt viszont, minden ok nélkül, Dizzynek nevezte. Emlékszem, a rossz kiejtés furcsaságairól való nevetgélésünk közben került szóba Oldtime szokatlan keresztneve, a legendabeli varázsló névmása, Merlin, s Oldtime elmondta, hogy apja az ő születése idején mágiával foglalkozott.

Komoly s némiképpen érzelmes beszélgetésünk egyszer esett a három nap folyamán, egy este, kettesben a szálloda teraszán. Dizzy lefeküdt, s mi eloltottuk a villanyt, csak a gondolák lampionja világított, s a Rialto, s talán Oldtime bámulatos, és szinte példátlan emlékezőtehetsége; Velencéről beszélt, a történelmi és jelenkori adatok hihetetlen tömegéből kapkodva érveit, állításának igazolására. Önmagát elemezve, megpróbálta magyarázatát találni a különös emléknek, hogy miért hatott rá Velence első alkalommal, amikor kikötött benne, ismerősebben s otthonosabban, mint bármikor azután, hogy útja erre vitte – valósággal elképedt, úgy érezte, behunyt szemmel tudná járni zegzugos utcáit, a szennyes csatornák fölött: mint aki hazaérkezett, vagy most eszmél rá születésének elfelejtett környezetére. Szerinte ennek a furcsa hangulatnak, amit egyébként mások is bevallottak neki, a város keletkezésének különleges története az oka: Velence tervszerűtlen, szeszélyes és évszázadokig tartó születése a habokból, szerves, és szinte eleven vajúdása, vérben és mocsokban tajtékzó lepedőn, a reneszánsz barbár aranybíbor ágyában, s néhány századnyi lüktetés és burjánzás után hirtelen halálbadermedése, mint eleven állaté, kit láva öntött el, s tette legutolsó, legelevenebb mozdulatait örökkévalóvá, Velence a megdermedt Emlék, a jelenbe tolakodó Múlt, a valósággá vált Képtelenség és Anakronizmus, s ezért érezzük szülőhazánknak, ahonnan mindannyian származunk.

Ugyanezen az estén mesélt Merlin Oldtime első szerelméről is.

II
Merlin Oldtime ifjúsága

Abban az időben, amikor fent leírt találkozás megtörtént, 1932-ben, Merlin Oldtime negyvenöt éves volt, s így a róla kapott kép, bármily őszinte és művészi, semmiképpen nem tesz fölöslegessé néhány további adatot.

Ezeket olyan ismerősök szolgáltatták, akik Merlinre hazulról, személyes összeköttetés révén emlékeztek.

Merlin apja, vagy talán csak gyámja, Antony Oldtime, könyvtárigazgató Chelsea-ből, abban az időben, mikor az „eltűnés” feléje terelhette volna az érdeklődést, már meghalt. Rokonaitól tudjuk, hogy Merlin nem ismerte édesanyját, úgy látszik, fogadott gyerek volt. Apjával a jó viszonyt végig fenntartotta, bár húszéves kora óta ritkán találkoztak, Merlin a világot járta, s levelei, a konvencionális beszámolásokon túl, nem árulnak el különösebb lelki kapcsolatot. Jó tanuló volt, az egyetemre is beiratkozott, régészeti előadásokat hallgatott, s ha tanulmányait nem fejezte be, ennek nem a szorgalom vagy rátermettség hiánya volt az oka. Húszéves korában Merlinnel „történt valami”, amivel nem nagyon dicsekedett később, újságíró hívei se igen emlegették: annál inkább azok, akik az ő hírhedt kalandjának igyekeztek titokzatos és valláserkölcsileg hatásos hátteret adni. Annyi bizonyos, hogy Merlin fél évet töltött egy ideggyógyintézetben, s mikor kikerült onnan, nem iratkozott be többé az egyetemre, doktori címének elnyerése céljából.

Erről az esetről vagy betegségről csak néhány tünetet tudunk, ízlés vagy kedély dolga, hogy ítéljük meg őket.

Az történt, hogy a különben józan és jó modorú fiatalember egy időben olyan látogatásokat tett, amiknek célját nem tudta, de nem is akarta elárulni.

Ezt szóról szóra kell érteni, különben az ember hajlandó volna – mint ahogy az első eset után meg is történt – diákcsínyre, vagy az angol társaságban nem is ritka dandysztikus különcködésre gondolni.

Merlin egy napon felment a Trafalgar Square 47-es számú házába, a harmadik emeleten becsöngetett, s az ajtót nyitó szobalánytól megkérdezte, kivel beszélhetne a háziak közül. A szobalány kihívta úrnőjét.

Mrs. Sheldon, a temetkezési vállalat aligazgatójának neje a jól öltözött fiatalembert bevezette a szobába, és udvariasan megkérdezte, mit óhajt, és kihez van szerencséje.

Merlin kijelentette, hogy semmi különösebb mondanivalója nincs, hiszen a hölgyet nincs szerencséje ismerni, de amennyiben Mrs. Sheldon – ha jól értette a nevét – felvilágosítást kér tőle olyan ügyben, amelyről ő, Merlin, tudomással bírhat, szívesen áll rendelkezésére. Ő maga, Merlin, bevallja, nem barátja a személyeskedésnek, tehát a leghelyesebbnek azt tartaná, ha valami semleges tárgyról beszélgetnének, például az ifjabb Plinius gyermekkoráról: ő most több könyvet olvasott a Krisztus utáni első század történelmével kapcsolatban, az eredeti kútfők nagyon érdeklik, és érdekelné Mrs. Sheldon véleménye is, vajon helyesen ítélte-e meg a dolgot, neki ugyanis az a véleménye, hogy Plinius, a történelmi jellemzéssel ellentétben, hazudós természetű és stréber fiatalember volt, ha Mrs. Sheldon nem hiszi el, hajlandó ezt rögtön adatszerűen bebizonyítani.

Mrs. Sheldon egészen a falig hátrált, de a csengőt már nem tudta megnyomni, mert Merlin rögtön más hangba csapott át, nagyon kedvesen biztosította az asszonyt, hogy esze ágában sincs olyan beszélgetésre kényszeríteni, ami neki kínos vagy unalmas, talán beszéljen Mrs. Sheldon saját magáról valamit, a múltjáról, terveiről, bajairól, családjáról, hiszen neki nem volt különösebb szándéka Pliniusszal, csak kicsit beszélgetni akart.

Mrs. Sheldonnak kínosan kinyögött kérdésére, hogy miért éppen vele akar beszélni, honnan ismeri őt, ki küldte, és egyáltalán kicsoda, vállat vont. Bemutatkozott, de rögtön azt kezdte magyarázni, hogy Mrs. Sheldon teljesen félreértette őt: látogatásának lényege és értelme éppen az volt, hogy ismeretlen, tehát elfogulatlan hozzászólást kapjon észrevételére, ez sokkal érdekesebb és tanulságosabb, mint az ismerősöknek előre befolyásolt figyelme. Őneki sejtelme se volt róla, ki fogja az ajtót kinyitni: lehetett férfi, nő, gyermek, s végeredményben a szobalány is, ha úgy tetszik. De ha Mrs. Sheldonnak most nincs kedve ehhez, talán hagyjuk az egészet, ha óhajtja, játszhatnak egy parti pokert, vagy ha van gramofon a háznál, rendelkezésére áll mint tűrhető táncos.

Végre, hogy Mrs. Sheldon erre se mosolygott, holott utóbbi ajánlatát igazán kedvesen és barátságosan tette meg, Merlin felállt, és nem gorombán, de igen határozottan kijelentette, hogy a híres angol vendégszeretet nevében elvárta volna, hogy legalább megkínálják valamivel, ahogy a legprimitívebb népek is kötelességüknek tartják, ha vendég érkezik. Ő a maga részéről, ha Mrs. Sheldon vagy a kedves férje látogatta volna meg, szívélyesebben fogadta volna. Ezek után hűvösen meghajtotta magát, és elment.

Ebből az elég kellemetlen kalandból még nem lett volna baj, de utóbb Merlin több ilyen látogatást tett, merőben ismeretlen és közönyös házakban, volt hely, ahol szívesen fogadták, mulattak rajta, és barátságban váltak el, de végre egy ezredes feljelentette magánlaksértésért, sőt kémkedéssel gyanúsította, nyomozás lett a dologból, hercehurca, és a fiatalember jobbnak látta megviselt idegeivel védekezni, aminek bizonyítására ő maga kérte felvételét az említett ideggyógyintézetbe.

A továbbiak folyamán ilyesmi nem fordult elő többé: hajlandóságából annyi maradt, hogy mindig szívesen és gyorsan barátkozott. Későbbi pályafutására, amit bátran lehetne karriernek is nevezni, úgy látszik, ez a tulajdonsága volt döntő hatással.

Mint újságírót, mindjárt megszerette első szerkesztője, aki először zenekritikusnak alkalmazta, aztán látván nem közönséges műveltségét és érdeklődési körét, tudományos előadásokra küldte, amikről kitűnő és érdekes, a kérdések lényegét pompásan egybefoglaló tudósításokat hozott. Utóbb, látván sikerét, rábízta a témát, és Merlin oroszlánkörmei hamar kinyíltak.

Alapelve a „csak személyesen” volt, utálta a hasriportot, bármily művészi formanyelven jelentkezett. Merlin, akinek prózája gyorsan alakult ki egyénivé és tömörré, s aki igazi híveit tulajdonképpen ennek köszönhette, többször hangsúlyozta, hogy a próza nagymesterei, a hírneves írók, mindig közönyösen hagyták. Nem olvasott regényt, a költészet se túlságosan hatott rá, ezért irodalmi körökben le is nézték kicsit, legalábbis nem álltak vele komolyan szóba. Ez a tökéletlensége vagy érzéketlensége később sok fejtörést okozott azoknak, akik szerették volna a csodálatos vállalkozást, ennek a könyvnek tárgyát, Merlin költői, metafizikus vagy legalábbis spirituális lényéből levezetni. Nem így volt, Merlint csak a valóság érdekelte, a „valóság regénye”, ahogy ő nevezte, mohón falta a természettudományos könyveket, minden szaklapot elolvasott, amihez hozzáfért, de nem valami magasabb erkölcsi vagy esztétikai eszmény nevében – az „igazság”, minden ismeret és ismeretszomj állítólagos végcélja, mint filozófiai fogalom, semmit nem jelentett a számára: egyszer szóba kerülvén ez a kérdés, kifejtette, hogy a hazugságot nem tartja erkölcstelenségnek, csak ostobaságnak: a még fel nem derített valóság annyival gazdagabb terület annál, amit a mi kis „képzeletünk” kombinálni tud a már ismert anyagból, hogy egyszerűen nem érdemes hazudni vagy képzelődni, még spekulálni se. A világon nem azért vagyunk, hogy megértsük, hanem azért, hogy megismerjük, s észrevegyük az összefüggéseket. Ehhez pedig el kell indulni, közel menni a dolgokhoz, kézbe venni, kipróbálni, átélni, amennyire korlátozott testi életünk, térben és időben megengedi.

Első világsikerét ennek az átélést módszerének köszönhette a riport műfajában. A nagyközönség csak a személyes bátorság megvesztegető teljesítményét csodálta a vállalkozásban: igaz, hogy Merlint kis híja ténylegesen fel nem akasztották akkor, a kötél már a nyakán volt, s még akkor is kapálódzott megmentése ellen, komolyan összeveszett útitársával és titkárával, akinek utolsó percben sikerült Merlin ártatlanságát nem is bizonyítani, hanem „elárulni”, ahogy Merlin mondta, ő még szerette volna átélni azt a pillanatot is, amikor elveszti eszméletét, ha már odáig ment, hogy az élethű riport kedvéért vállalta a halálra ítélt szerepét, nem kis fáradsággal és rengeteg igazolvánnyal (rögeszméje volt a minél több „igazolvány”).

A „személyes átélés” módszere végig megmaradt legfőbb becsvágyának. Úgy látszik, ezen a ponton a túlzás határáig jutott, nem kis örömére – szenzációvadászatokon túl – a humoristáknak, akik egész karikatúra-sorozatot írtak össze. Oldtime modorát utánozva, ilyenféle címekkel „Marlene Dietrich szobalánya voltam egy éjszakára”, vagy „Leüttetem magam Carnerával, a világbajnok maszkjában”, vagy „Megszigonyozott bálna voltam az Atlanti-óceánban”, vagy „Egy délután a ma született csecsemő bőrében”.

De mindezek a hozzászólások nem méltányolták az oldtime-i riport művészetének lényegét, amit egy finom kritikus ezekkel a szavakkal határozott meg: ennek a művészetnek hatása és varázsa nem a kifejezés, hanem a közlés tökéletességében rejlik. Valóban, az olvasó maga is átélte, amit a riporter – a maga szűkszavú, színekkel és árnyalatokkal nem törődő fotografáló módszerében élet lüktetett: nem állóképet adott, hanem mozgó filmet.

Egyszer egy fiatal újságírónak, aki félórai együttlét után bevallotta, hogy cikket akar írni a hírneves riporterről, s ezért szeretne beszélgetni vele, azt felelte: „ha eddig nem készült el cikkével, amíg nem tudtam róla, hogy mi célból beszélget velem, akkor csapja földhöz a ceruzáját, mert amit tőlem tud meg rólam, annyit ér, mint a tükörbe vágott grimasz”.