AGORAFÓBIA

THOMAS JAKE LARSON

2019

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Könyvborító: Masha Kubiak (Warsaw, Poland)

„Az agorafóbia, a bezártságtól való félelem olyan helyeken és helyzetekben jelenik meg, ahonnan nehéz vagy kellemetlen kijönni, elmenekülni, vagy ahol nehéz segítséget kapni.”

1.

A bűz, amint körbe-körbe járt, kezdett elviselhetetlenné válni. Egyik faltól a másikig, megszorulva a zárt helyiségben, párolgó alkohol és verejtékszag keveréke ivódott a kőporozott boltívekbe. A padló fénylett, friss viasz – akár a szétszórt aranypénz – csillogott a diófa bordák között. A falapok éleiről visszatükröződött  a  gyertyaláng,  és  a  remegő  fény  kígyóként  cikázott  az  ezüst  szegecsfejeken.

Azután a csend – ami csak egyetlen pillanatig volt – újra szétrobbant. Az üvegek csörömpöltek, a fa recsegett, és a széthulló törmelék áthatolhatatlan gátként állt össze az eldőlt asztalok között.

– Gyerünk… – nyöszörgött a férfi miközben menekülni próbált. Úgy vonszolta tehetetlen testét a síkos lapozáson át, mint szánkót a jégen.

A szavak nehezen jöttek a torkára. Harapástól duzzadt nyelve, forró billogvastól égett beszűkült ajka fájdalmassá tette minden nyelését és levegővételét. Széthasadt ruháinak foszlányait maga után húzta, akár a csiga ezüstös nyálát.

A hátsó faltól – végig nyomvonalán – be a székek közé, és onnan ki, a vérsávok cikk-cakkban álltak,  kisebb  tócsává  gyűlve  ott,  ahol  megpihent.  Bal  lábának  csontszilánkjai  keresztülöklelték húsát, ami az inakkal és a szakadt ütőerekkel együtt akadt meg a hasítékokban. Bőre cafatokban lebegett, úgy feszült meg az üvegszilánkokon, mint a sátorponyva a tartórudak között.

Végül feladta a küzdelmet, felült és egy közeli asztal lábának dőlt. Hátának támasza – az asztal mind a négy lába – meg-megingott a lapon függő tetemes tömeg alatt. Kövér ember szétszabdalt hullája hevert rajta, akár a teríték, vérben és szétfolyt testnedveiben. Gyomrát felnyitották, belei és belsőségei úgy lógtak ki a precíz műtéti hegből, mint a koszos ruhadarabok a szennyeskosárból. A vér már rászáradt, akár a fekete borostyán, fejétől bokájáig kemény göbökké merevedett.

Hirtelen úgy roppant szét a fatörmelék, mintha ágyúk sültek volna el. Távolabbról léptek zaja erősödött.  Egyre  és  egyre  közelebb,  egyszer  itt,  egyszer  ott  koppantak  a  cipőtalpak  ismétlődő

monotonitással.

– Rohadj meg! – Suttogta. Utána üvöltve, ahogy a torkán kifért, a levegő szinte remegett, a hangorkán ide-oda pattogott a falak között. – Rohadj meg!

Barna köpenyes sötét árnyalak taposta szilánkjaira a szétszóródott üvegcserepeket. Sóhajtott, zihált, sűrű lehelete hófehér függönyt vont arca elé.

– Menj… a pokolba!

A hideg légtérben megfagyott a szó, a gyertyaláng rebbent, majd kialudt. Utolsó fényszikrája átvillant a magasba emelt bárd lapján, mintha egy melengető, eltévedt holdsugár pici csóvája utat talált volna a rések között. Azután egy fájdalmas üvöltés – akár a fanfárok kórusa – felölelte a teret.

2.

Skócia, Glasgow

A vonat megállt. Kavargó por terítette be a férfi borostás arcát, amikor a peronra lépett. Barna szemei körül vörös karikák híztak ujjnyi gyűrűkké, nyakát az izmok merevsége, fejét az álom gyors múlása nyomta. Agyában fájdalomként zakatolt a hosszú út szűnni nem akaró robaja. Nem mozdult a vágány  mellől,  állt,  akár  egy  viaszszobor  Madame  Tussad  híres  panoptikumában.  Fekete utazótáskáját mellkasához szorította, majd apró léptekkel sasszézott körbe tengelye körül, egyszer, kétszer,  és  mindannyiszor,  míg  el  nem  kapta  tekintetével  az  emberáradatban  megbújó  cingár öltönyös alakot.

Az alacsony, fekete fickó – alig ötven méterre tőle – fél arcát eltakaró napszemüvegben forgott-keringett a váróterem előtt, szemben a peronnal. Jobb kezének mutatóujján slusszkulcsot pörgetett, baljában kartonpapírt tartott, amire vörös betűkkel Dr. Robert Newman nevét írta. Megtett néhány céltalan  lépést  előre,  ugyanannyit  hátra,  semmittevő  teketóriázás  után  a  hirdetőoszlopnak támaszkodott két, az oszlopot takaró nyírfa közé. Minden mellette elhaladó nő után megfordult nyálát csorgatva, és hosszasan elidőzött azok hátsó fertályainak domborulatain.

Az utazó, miközben fél szemét a néger férfin tartotta, a váróterem oldalsó ablakához sietett.

Próbálta rendbe szedni magát a tükrös üveg előtt. Tenyerével hátrafésülte összeállt, enyhén őszülő

haját, kék zakójáról lerázta a port, ásványvizével arcot és kezet mosott. Azután az öltönyöshöz ment, és mint egy kőoszlop, rávetette árnyékát. A megszeppent alak értetlenül és félénken meredt az egy fejjel magasabb és erősebb testalkatú emberre.

– Jó napot! – Köszönt rá. – Ez itt az én nevem. – Koppintotta meg a lapot. Arany pecsétgyűrűjén egyetlen pillanatra keresztülsziporkázott a felhők mögül előbukkanó Nap sugara.

Az  apró  termetű  néger  fickó  mosolyt  erőltetett  arcára,  kefe  alakú  bajuszán  az  útközben elfogyasztott banán maradékai hintáztak. Kezei a hirtelen jött sokkhatástól remegésbe kezdtek.

Zsebre dugta az autókulcsot, és kopaszra nyírt feje tetejére tolta a napszemüveget.

– Dr. Newman! – Nyögött fel elcsukló, nőiesen vékony hangon. – Végre megtaláltam. – Sóhajtott mélyet. Lassan megnyugvó tenyerét üdvözlésre nyújtotta. – Már azt hittem lekéste a vonatot, és feleslegesen kutatok maga után.

A kézfogást követően hátat fordított a doktornak, a kartonpapírt gombóccá gyúrta, és mint egy kosárlabdát a szemetes felé hajította. Csont nélkül betalált.

– A nevem Samuel Madison. – Közölte miután ismét szemtől szemben álltak. – De szólítson nyugodtan Samnek. Itt van a kocsi a hátsó parkolóban. Hozzam a csomagját, vagy elbírja?

– Köszönöm, boldogulok vele.

A cingár fickó drágának tűnő öltönyéhez nem illő, fehér tornacipőben csoszogva indult a kijárat felé. Dorkójának gumitalpa úgy nyekergett a lapozáson, mint egy csillár rozsdás vaspántja, amit a szél himbál ide-oda.

– Akkor menjünk! – Billegtette fenekét, akár egy női modell a kifutón. – Van még egy fuvarom a reptérről. Sietnem kell!

A  váróterem  márványlapjain  keresztülcsúszkálva,  aranyozott  szegélyezésű  kőlépcsőkön  át  az édességstandoktól, kávézóktól és újságosbódéktól túlzsúfolt utcára léptek. Az épület túlsó oldalán, a hétköznapi járművek között, mint jókora tündöklő fekete gyémánt parkolt a limuzin. Madison a sofőr tisztelettudóan nyitotta ki a doktor előtt a hátsó ajtót.

– Parancsoljon!

– Inkább előre ülnék, ha nem bánja. Semmi kedvem a hátsó fertályon egyedül gubbasztani.

– Felőlem. – Vonta meg vállait. – Akkor dobja be a csomagját, és jöjjön!

Newman úgy tett, ahogy a sofőr kérte. A kívül-belül luxusban fürdő jármű puha bőrülésébe belesüppedve döntötte hátra fejét a memóriahabos támlára. Szemeit lehunyta, lábait mereven maga elé nyújtotta. Mintha egy vadászgép repült volna át a belső téren, agyába fájdalomként hasított a robaj,  a  jármű  karosszériája  hintázni  kezdett  a  tengelyen,  az  ajtók  rezegtek,  a  műszerfalra sorakoztatott apró kabalatárgyak egymás után hullottak a padlóra. Innen-onnan, elölről és hátulról egyszerre robbantak, akár az ágyúsortűz, a hangfalak.

– Szereti a jó zenét Dr. Newman? – Kérdezte már-már üvöltve a fickó, kezét a hangerőszabályzón tartva.

– Ha halkan szól – harsogott vissza – akkor igen! Egyébként nem.

Erőltetett  mosolyát  mogorva  álarcra  cserélte,  letekerte  a  hangerőt  –  közel  suttogóra  –  és beindította a motort. Lassan kigördültek a parkolóból – bele a csúcsidői forgalomba – lépésekben döcögve tették meg az első métereket.

– Messzire megyünk? – Érdeklődött a doktor.

– Annyira nem. – Mozgatta fejét Madison az alig hallható ütemre. – A várostól északra, nagyjából harminc  kilométerre  van  a  kastély.  Festői  környezetet  képzeljen  el,  építészeti  remekművel  a közepén.

– Miféle kastélyról van szó?

– Azt pontosan nem tudom. Középkori lovagvár volt. Tudja – nézett Robert Newman karikás szemeibe – magas falakkal, vízzel teli várárokkal, ijesztő bádogpáncélokkal, és még sorolhatnám reggelig. Régen múzeumként üzemelt, de azután magánkézre került.

– Ismeri a tulajdonost?

Vállat vont.

–  Személyesen  nem.  Bár  ő  bérelt  fel,  hogy  szállítsam  le  magukat,  de  még  nem  volt  hozzá szerencsém. Csak telefonon beszéltük. Elfoglalt ember, hetek óta készül a fogadásukra.

– Való igaz – túrt bele összeállt hajába a férfi – azt nem tudja véletlenül, mennyi meghívott vendég lesz?

– Véletlenül de. – A sofőr egy rágógömböt fújt, ami azonnal kipukkadva beterítette orrát és száját.

– A fene… – Nyögött fel, és vakarta le a ragacsos masszát. – Tizenhárom fő. Reggel óta ingázok a pályaudvar, a reptér és a kikötő között. Már tizenegy vendéget leszállítottam, és magán kívül lesz még egy fuvarom.

Kiérve  a  zsúfolt  és  zajos  városból  belesüppedtek  a  skót-medence  kicsit  egyhangú,  de  attól szelesebb tájába. Samuel gyorsított, a megengedett sebesség határát súrolták. Akár a zene, ők is elhallgattak. A kocsi csendes zümmögése, a karosszéria apró, de érezhető hintázása eltompította az érzékszerveket. A doktor hunyorgott, szemeit csak hosszas erőfeszítés árát tudta nyitva tartani – ezt részben köszönhette az andalító hatásnak, másrészt a szélnek, ami korábban minden lehetséges parányi szálló porral telehordta.

Az aszfaltról sáros, kátyús földútra kanyarodtak, a kellemes hintázás kellemetlen rángatózásba váltott. Mégis, aligha bánta Newman azt a néhány perces zötykölődést, ami következett főként, hogy meglátta az épület pompás látványát a hozzá kötődő természeti értékek minden gyönyörével.

A  kastély  körül  végig  legalább  öt  méter  magas,  erős  kőfal  húzódott,  tetején  madzagként összetekeredett és kibogozhatatlannak tűnő szögesdrót kígyókkal. A falból befelé – akár a régi időkben  –  korhűen  megépített  vastag  várkapu  funkcionált  egyrészt  gigantikus  nyílászáróként, másrészt  leengedett  hídként,  ami  egy  hasonló  szélességű  vízzel  teli  várárkon  vezetett  át.

Gyümölcsfás,  ligetes  és  zöld  pázsitos  park  húzódott  a  kaputól  a  gigászi  építményig,  itt-ott melléképületekkel, régi – ám szépen felújított – cselédházakkal, istállókkal, raktárhelyiségekkel.

Feljebb henye borókából összenőtt sövénylabirintust cibált a szél szúrós töviskoszorúival.

Samuel egészen a főkapuig hajtott. Az éles kanyar után erőteljes fékezés következett, rövidebb tolatás, majd menetirányba állította a járművet.

– Ha nem haragszik meg Dr. Newman, nincs most időm a holmijával babrálni. – Meredt az órájára.  –  Máris  indulnom  kell!  Negyven  perc  múlva  itt  a  gép,  és  nem  szeretném  túlzottan megvárakoztatni Philip atyát.

–  Persze,  menjen!  Egyébként  ő  kicsoda?  –  Kinyitotta  a  limuzin  ajtaját,  jobb  lábát  kitette  a járműből.

– Katolikus pap. Egyenesen Rómából. Ott a csengő az ajtó felett. – Témát váltott. – Kolompoljon nyugodtan, majdcsak beengedi valaki.

Kiszállt, kivette táskáját, és mire becsapta az ajtót Sam már döcögött visszafelé.

Körülnézett, nagyot szívott a szeles skót vidék friss levegőjéből. Az ég borús volt, esőre állt – de itt-ott – a méretes felhőfüggönyök szakadásain még kikandikált kedves melegével a napsugár. A régi épület  egyetlen  tornya  összeölelkezett  az  égbolttal.  A  sötétszürke  falak  egyhangú  vonalát márványoszlopok, hatalmas boltívek és azok emberi arcokat ábrázoló gipszfigurái törték meg. A gerendavégeken  sorban  és  az  ablakok  alatt  és  felett  gnóm  külsejű,  torz,  tekintet  nélküli  fejek sorakoztak. Utána a gipszstukkókkal körbeburkolt ajtóhoz ment, becsengetett, többször egymás után, majd várt. Néhány másodperc múlva enyhe nyikorgással kitárult a méregdrága kapu.

Egy boszorkánnyal találta magát szemben. Egymást nézték, a nő tágra nyílt szemekkel értetlenül, a férfi hunyorogva és gyanakvóan. Derékig érő festett fekete hajában, csavart tűzvörös tincsei között néhány madártoll és korong fityegett. Szájrúzsa, szemfestéke, körömlakkja, hosszú estélyi ruhája akár  a  szén,  mindezek  mellett  aprócska  kormos  kismacskát  szorongatott  kezében  elragadó tengerkék  szemekkel.  Mindkét  alkarján  kesze-kusza  virágok  és  kígyózó  vonalak  összeölelkező

kavalkádja – fekete, kék és piros festékű tetoválás, melyek belekúsztak könyökhajlatig érő csipkés bolerójának ujjaiba. Úgy álltak ott, mint egy ragadozó és a zsákmányállat.

– A konferenciára jöttem. – Törte meg a csendet Newman.

– Mint mindenki, aki itt van. – Dörmögött karcsú testalkatához képest kissé mély hangon és

gúnyosan a nő.

– Esetleg beenged?

Fintorogva  mérte  fel  tetőtől-talpig,  testének,  öltözetének,  táskájának  minden  apró  részletét, azután arrébb lépett az ajtóból, de így sem hagyott túl sok helyet.

– Maga kicsoda? – Kérdezte kedvencének fejét simogatva.

– Dr. Robert Newman.

A nő összevonta tetovált szemöldökét.

– Csak nem? New Yorkból? A Columbia Egyetemről?

– Csak de. – Bólintott. – Onnan.

– A nevem Clarissa. – Mutatkozott be, miközben megjelent első mosolya. – Boszorkány.

– Ezt hogy érti? – Meredt mélyen elbűvölő szemeibe.

– Mit hogy értek? – Döbbent meg a nő.

– Mit ért az alatt, hogy maga boszorkány?

– Na, ugyan mit? Hivatásos boszorkány vagyok. Azzal keresem a kenyerem.

– Csoda, hogy eddig nem halt éhen. – Tett egy alig hallható megjegyzést az orra alatt.

Clarissa mégis meghallotta.

– Jobb, ha nem hoz ki a sodromból Dr. Newman! – Közel tíz centiméteres saroknagyságú cipőjével a padlóra koppantott. – Inkább menjen a dolgára! – Becsukta az ajtót. – Ha nem haragszik, most nem lennék vevő a humorára!

– Maga a házigazdának dolgozik?

A nő felsóhajtott és elindult a tágas előcsarnokon át a szemközti terem felé.

– Nem. – Nyögött fel néhány lépéssel arrébb. – Vendég vagyok, mint ön. Mr. Williams még nem ért ide. Vagy ha mégis itt van, eddig nem találkoztam vele. – Hirtelen lecövekelt és Newman felé fordult, szúrós tekintetét a férfi tág pupilláiba süllyesztette. – Mellesleg elárulná, mi a fenét keres itt? Maga antropológus. Úgy tudom nem hisz a túlvilágban. Rajtunk akar három napon keresztül szórakozni?

– Eszemben sincs. – Emelte fel kezeit, mintha azokkal szeretné kivédeni Clarissa pillantásának hegyes fullánkját. – Miért, azt elképzelhetetlennek tartja, hogy érdeklődéssel állok a szellemvilággal kapcsolatos jelenésekhez?

– Igen, azt elképzelhetetlennek. Szóval?

Összeolvadtak a szemek – akár a lángnyelv – a nő tekintete lobogott, azután mintha egy apró vulkán tört volna ki csarnokvizében, ide-oda ömlött az izzó láva.

– Mit bámul? – Mordult rá.

– Semmit. – Legyintett Newman, és elfordította fejét. A kupolát nézte, az onnan lefele függő

díszes-csicsás arany-ezüst színű vékony szálakat, amik akkor is lebegtek, ha nem tudott befújni a szél. – Mr. Williams hívott meg. – Közölte végül.

– Ne etessen! Ha valakinek semmi keresnivalója közöttünk, akkor az pont maga Dr. Newman!

Ugyan minek hívták volna ide?

A  férfi  nem  válaszolt.  Arcán  semmiféle  érzelem,  gondolat  jele  nem  látszódott  –  akár  egy pókerjátékos – elzárta a külvilág elől lelkének titkos zugait.

– Esetleg – szólalt meg rövid habozás után – kíváncsi a meghívómra?

– Nem köszönöm. Majd Mr. Williams előtt játszadozzon a fénymásolt papírdarabjával.

Továbbmentek, a boszorkány kopogva – hangos zajt csapott maga körül – Newman csendben, mint egy kisegér.

Az  épület  kihaltnak  látszott,  minden  apró  zaj  kísértetiesen  visszhangzott,  minden  halk  nesz hangos  zörgésnek  tűnt,  időnként  –  valahol  –  egy-egy  ajtó  becsapódásának  robaja  dübörgött.  A terembe érve – csak egy pillanatra fordította el fejét – már Clarissának is hűlt helyét látta. Mindössze a távolodó cipőkopogás maradt meg belőle.

Óriási – szemet szúró – fényárban fürdött a konferencia helyszíne – a jókora belmagasságú csarnokban  méretes  reneszánsz  kristálycsillárok  függtek  ontva  magukból  a  fényt.  Feje  felett ámulatba  ejtő  freskók  hirdették  Isten  nagyságát,  körülötte  arany  szegőlécek,  elefántcsont  és alabástrom  faragványok  emberi-  és  állati  alakokat  ábrázolva.  A  márványoszlopok  és  boltívek magasságában borostyántömbök, égetett zománc arany- és ezüst gyertyatartók függtek. Lába alatt gránitpadló csillogott.

Akár órákon át elmerülve a látványban állhatott volna egy helyben szájtátva, ha egy éles női hang nem téríti vissza a valóságba.

– Dr. Newman? – Ez a hang és megnyilvánulás nem volt túláradva a szeretettől.

Hosszú asztal húzódott a csarnok egyik felétől a másikig megterítve mindenféle étellel, ezüst étkészlettel,  porcelánokkal,  kristálykancsókkal  és  poharakkal.  Körülötte  székek  üresen,  kettő

kivételével – pontosabban eggyel – mivel a hang gazdája a doktor látványától azonnal talpra állt.

Összenéztek, de inkább csalódottság volt mindkettejük arcán, mint öröm.

– Ó! – Felnyögött elkeseredetten. – Ez tényleg ő. Pedig reménykedtem, hogy csak a szemem káprázik.

A  férfi  is  felismerte.  Főleg  csillámos,  ragyogó  méregdrága  ruhájáról  –  amiben  gyakorta megfordult a milliomosok báljában – arcát kiemelő szivárványszín sminkjéről és a szeme fölötti kékes-opál  árnyalatú  festékről.  Hosszú  szőke  haja  koronaként  fénylett  fején  kontyba  fogva, pávatollakkal, szalagokkal, függő aranyláncokkal teletűzdelve, mindkét oldalon egy-egy becsavart tinccsel. Ég-kék szemeiben baljós sötét viharfelhők gyülekeztek.

– Micsoda meglepetés. – Nyújtott kezet Robert Newman.

Carolina Mc Donald, a parajelenségek megszállott újságírója nem élt a lehetőséggel. Inkább háta

mögé akasztotta tenyereit, elkerülve a testi kontaktust.

– Maga meg mi a nyavalyát keres itt? Ki hívta ide? – Förmedt rá, és modelli szépségű fiatalos arcát azonnal elöregítették a mindenhonnan előkerülő ráncok.

– Mégis mit gondol? Ugyanaz, mint önöket.

– Ez szép! – Fordított hátat a doktornak, és ült vissza társasága mellé. – Ezt nem fogom annyiban hagyni. – Dünnyögött inkább magában, mintsem fennhangon. – Ha Mr. Williams megérkezik, majd én teszek róla, hogy úgy kihajítsák ezt a pasast, hogy egyenesen New Yorkig repüljön. Vagy még tovább. Álljon föld körüli pályára – nézett a doktor szemébe – és keringjen ott örökké!

Az úr – Mc Donald kisasszony partnere – kopasz fejtetőjéről a mennyezeti lámpa kacér fénye tükröződött vissza, kevés koromfekete haja – ami még tarkóján nőtt – hosszúra megnövesztve, lófarokba kötve himbálózott. Idegesen markolászta bársony, csillámos kék zakójának aranyozott gombjait, miközben összeszűkített szemekkel megszeppenve méricskélte a férfit. Sápadt arcbőrén a szarkalábak sávokká, a ráncok törésvonalakká fejlődtek.

– Ki ez? –Szólalt meg dadogósan, viszonylag suttogva.

– Jobb, ha nem tudja. – Legyintett a nő.

– Dr. Robert Newman vagyok.

– Én meg Jeremy Bell. – Lóbálta copfját. – Maga talán tisztánlátó? Vagy jós?

– Igen. Pont annyira, mint maga.

Bell pupillái kitágultak, csarnokvizében elsüllyedt a remény utolsó hajója.

– Ne foglalkozzon vele Mr. Bell! Ez egy antropológus, vagy mifene. – Fejével a doktor felé intett, mintha csak élettelen tartozéka lenne az épületnek. – Ez olyan fickó, aki kísértetjárta épületekbe látogat el, hogy mindenáron bebizonyítsa, nincs ott semmi, és minden látnok, meg jós, meg médium hazudik, és csak arra utaznak, hogy kifosszák az embereket. Akik pedig szellemeket látnak, azok mind skizofrének, paranoiásak, őrültek, idióták, vagy közönséges csalók.

– Mi? – Hökkent meg Bell eléggé pipogyán, és idegesen összekulcsolta kezeit. – Akkor meg minek jött ide? – Kérdezte a nőtől, de aztán Newmantól várva a választ rá nézett kikerekedett barna szemeivel. – Szóval? Mi dolga itt?

– Mr. Williams küldött meghívót. – Közölte.

– De minek?

– Nem tudom. Kérdezze meg tőle, ha annyira foglalkoztatja.

– Higgye el, meg fogom, amint méltóztatik megérkezni.

Elvett  egy  darabka  sajtot  a  tálcáról  és  tányérjára  csúsztatta.  Szimatolgatta  az ételkülönlegességet, késével egy darabkát lehasított belőle, majd nyelvére téve rövid ideig ízlelgette, pörgette-forgatta szájában. Kisvártatva lenyelte.

– Szenzációs! – Nézett a mennyezetre mit sem foglalkozva tovább Robert Newman jelenlétével.

– Elnézést, hová pakolhatok le? – Toporgott a doktor. – Hol fogok lakni?

Jeremy  Bell,  mint  egy  sálat,  lófarkát  a  nyakára  tekerte.  Gúnyosan  elmosolyodott,  kivillanó aranyfogai megcsillantak.

– Az első emeleten vannak a lakosztályok. Menjen, és keressen magának! – Intett akár egy gróf a szolgálónak.

– Ahol nincs kitéve a foglalt tábla – szólalt meg az újságírónő némi erőltetett kacagással – azok a szabad szobák. Még kettő. – Tette hozzá ellenszenvvel. – Ugyanis érkezési sorrendben választottunk.

A folyosó végén a két utolsó egymással szembeni szabad még.

– Köszönöm. – Fordított hátat végül, és elindult.

Útbaigazítás nélkül percekig bolyongott a csarnokban és a terem boltívekkel szabdalt különböző

részein, mire sikerült megtalálnia az emeletre vezető márvány lépcsősort vörös bársonyszőnyeggel borítva. A pompa és fényűzés, a sötét középkor és a reneszánsz apró jegyei, jellegzetességei egymást váltogatva mindenhová kijutottak. Csiszolt diófakorláton, a lépcsőfokokkal párhozamosan egy-egy hegyikristály váza díszelgett – a pompához nem illő, poros műnövényekkel megtöltve. Az emeleten panorámás körfolyosó várta a maga káprázatos kilátásával végig a kastélyparkon át, a csalittal átszőtt macskaköves úton, le a hátsó várfalig. Az rózsaablakok és a többszárnyú nyílászárók egyike sem volt nyitható, a látvány kedvéért épültek, mintsem a szellőzésért.

Erősen  kopaszodó,  kövér  férfi  állt  sóbálvánnyá  merevedve  a  lakosztályokhoz  vezető  folyosó előterében. A falra sorakoztatott festményeket bámulta teljesen beléjük mélyedve. Bele-beletúrt csekély mennyiségű őszes barna kócos hajába, egyszer az egyik, aztán a másik képre meredt. Kövér ujjával végigtapogatta a vásznat, simogatta a temperát.

– Adjonisten! – Köszönt rá Robert Newman, mikor mellé ért.

A pocakos úr meghökkent. Kezét földig érő fekete kabátjának zsebébe dugta.

– Magának is! – Nyögött fel sötét bajsza alól kissé félénken, akár a gyermek egy elkövetett csíny után. – Esetleg Mr. Williamshez van szerencsém?

– Nem. Dr. Robert Newman vagyok. Szintén a konferenciára jöttem.

– Akkor jó. – Elmosolyodott. Megszeppent arcát vidámabbra váltotta. – Már azt hittem… – hagyta félbe, és ismét az egyik festmény felé fordult.

A képen három – különböző testmagasságú és korú – fickó állt, szabad karjuk egymás vállán, másikban mindannyian különféle fegyvereket tartottak. A két szélső a középsőt, míg az a portré készítőjét nézte.

– Látta már a képeket? – Törte meg a csendet a pocakos, miután elkapta Newman festményen megakadt tekintetét.

– Nem. Néhány perce érkeztem.

– Van bennük valami természetfeletti. Mindegyikben. Mintha az alakok a festményekbe zárva élnének.

– Talán… – forgatta fejét a képek között. – Egyébként kihez van szerencsém?

A férfi termetes tenyerével gyöngyöző homlokára csapott.

– Elnézést. – Vihogott. – Csak annyira elmerültem bennük. A nevem Thomas Sulcz. Mondja, maga elhivatottja a szellemvilágnak?

–  Részben.  De  másokkal  ellentétben,  én  magyarázatot  keresek  a  fizika  törvényein  belül  az egyesek által megmagyarázhatatlannak nevezett jelenésekre.

A pocakos komoran a pasas arcába bámult, azután újra elővett valahonnan egy gyermeki és barátságos mosolyt.

–  Az  mit  sem  változtat  a  lényegen.  Magát  is  foglalkoztatja  a  szellemvilág,  kit  így,  kit  úgy.

Valamiért befészkelte magát a fejünkbe a tudat, és onnan nem lehet távozásra bírni semmivel. Ön mivel foglalkozik?

– Antropológus vagyok.

– No, fene. – Mosolygott Sulcz és mutatóujjával letörölte az egyik festmény keretén összegyűlt port. – Én pedig orvos, pontosabban belgyógyász. És, hogy mit keresek itt? – Tárta szét zsírpárnás karjait. – Egyszerű. Sajnos sok páciensem halálával szembesültem már eddigi pályafutásom során, de bizony többeket visszahoztam. Odaátról. – Fejével a park felé intett. – Egyesek nem láttak semmit, mások viszont igen érdekes beszámolókkal kerestek fel. Az összefüggést kutatom. Azt a vékonyka határsávot, ami elválasztja eme két világot egymástól.

– Nos… – Vakarta meg fejét Newman. – Remélem, szerencsével jár, és rátalál.

A fickó ismét elmosolyodott. Fehér selyem inge zsebéből elektromos cigarettát vett elő. Pörgette-forgatta, egyik kezéből a másikba pakolgatta. Végül beleszívott.

–  Jöjjön!  –  Megragadta  a  karját,  és  néhány  festménnyel  arrébb  húzta.  –  Tessék!  –  Fújt párafüggönyt a kép köré. – Nézze meg!

Idős férfi királyi trónusban ült. Két kezét – vállainak állásából úgy látszott – a háta mögé tette.

Arca elnyűttnek, inkább megfáradtnak és sorsába belenyugvónak tűnt. A háttér egyszerű kék-fehér összevisszaság, csíkok, pöttyök, idomok halmaza, a kidolgozottság és precizitás kizárólag az alakra összpontosult.

– Elég ijesztő egy pasas. – Mérte körbe a férfit. – De mégis, mit nézzek rajta?

– Ezt!

Zsebéből elővett egy kulcstartón fityegő kék orvosi lámpát. Tenyerével úgy takarta el a fénysugár útját, hogy szórtan, de az egész képet meg tudja világítani.

A férfi helyére egy tükrözött fiatal nő került, pontosabban annak körvonalai verték vissza a lámpa sugarát. Széken guggolt – körülötte magasba csaptak a lángok – egész testét a tűz ölelte át. Arcán a fájdalom és a kín jelei látszódtak.

– Félelmetes. – Közölte az antropológus hitetlenkedve.

– És nagyszerű. Véletlenül fedeztem fel, amikor a lámpámmal babráltam. Nem tudom miféle technikát alkalmazott a művész, de ha a dátum valós, láthatja Dr. Newman, 1655-ben készült.

– Valószínűleg már akkoriban is rendelkeztek efféle lehetőségekkel…

– Vagy – szakította félbe – a sors!

– Mit ért ez alatt?

Mellkasán összekulcsolva kezeit nekitámaszkodott a lépcsőkorlátnak.

–  A  halál,  mióta  ember  él  a  világon,  mindig  központi  szerepet  töltött  be.  Beszélhetünk mennyországról és pokolról, vagy akár reinkarnációról, illetve szellemvilágról, és a többi és a többi. –

Legyintett. – Nem ez számít. Ott és ott motoszkál bennünk kérdések lavináját indítva el. Mi van, ha nem a festő, vagyis mégiscsak a festő, de tudtán kívül pingálta oda?

– Úgy érti, hogy a kislány, aki megégett, a férfi képében született újjá?

Bólogatott.

– Ahogy mondja. Így a művész nem ebben az életében örökítette meg, hanem a lelke korábbi életét is, pontosabban korábbi életének a halálát vitte vászonra.

– Érdekes okfejtés. – Rázta fejét kissé hitetlenkedve.

– De badarságnak véli, igaz Dr. Newman?

A kérdést megválaszolatlanul hagyta, igyekezett elhatárolódni a témától.

– Tudja mit? Lepakolok a szobámban és később, ha gondolja, átnézhetjük a többi festményt.

Hátha felfedezünk még ezt-azt.

Lámpáját lekapcsolta, az elektromos cigarettával együtt visszakerült a zsebbe.

– Rendben, de kizárólag a fogadás után. Jó kis svédasztal vár odalent ránk. – Csúsztatta pocakjára kezét. – Mr. Williams állítólag az ebéd előtt megnyitó beszédet kíván tartani. Már alig várom… –

Kalandozott el szemeivel. – No, nem a beszédet. – Tette hozzá mosolyogva.

– Nagyszerű. Akkor a fogadáson találkozunk.

– Mindenképpen!

3.

Miután a belgyógyász ismét a festmények körül téblábolt, és végigtapogatta mindet, Newman megtalálta a lakófolyosót, és kiválasztotta szobáját.

Odabent a giccs és pompa egészen a küszöbig kígyózott, éppúgy a mennyezeten freskók és stukkók, faragott szegőlécek formájában, mint a padlón fényesre csiszolt márványlapokba költözve.

Az előteret és a hatalmas belső részt két harci díszbe öltözött lovagszobor választotta el vállukon tartott boltívvel. Inkább lakás, mintsem szoba volt annyi különbséggel, hogy a jókora négyzetméter egyetlen teremben összpontosult válaszfalak nélkül. Akárcsak odalent, vagy a kastély más részein összekeveredett  a  középkor  dísze  a  reneszánsz  világgal.  A  fal  mentén  antik  bútorok,  középen faragott asztal két gyenge lapolású székkel, szemben hatalmas ágy. A többi rész üresen tátongott kellő járóteret hagyva lakójának.

Egyik pillanatról a másikra, a szobában különös virágillatot érzett. Áttáncolt a légtéren, aztán szép lassan orrfacsaró bűzzé vált. Szimatolt akár egy vadászkutya, szemeivel kutatott-keresett, de se növényt, vagy rothadó zöldséget, se mást, nem látott, a szag mégis úgy ereszkedett le a falakon, és járta körül a csarnokot, akár a döghús irtózatos bűze a vágóhidat.

A szemközti ablakhoz ment, a kilincsbe markolt, de se a fémfogantyú, se a nyílászáró nem mozdult. Éppúgy, mint a körfolyosón, egyetlen ablakot sem lehetett kinyitni. Az ajtó felé indult – más kiutat nem látva – hogy a folyosóra eregesse a rossz levegőt. Ekkor ismét különös dolog történt.

Ahogy jött a szag a semmiből, ugyanolyan gyorsan oda távozott, teljesen nyomtalanul. Egyetlen aprócska illatmolekula se maradt. Azután néhány kongás, egyre erősödő dübörgés, újra és újra, mintha  légkalapáccsal  vernék  a  falak.  Kopogtattak.  A  mély  dörömbölés  visszhangot  keltett  a lakosztályban.

Amikor ajtót nyitott, először azt hitte rosszul lát, és az egyik gigantikus faragvány életre kelve szobrozik a folyosón. Csípőre tett kézzel, a maga több mint két méteres magasságával, és rendkívüli izomzatával, gyermeki mosollyal, de kemény tekintettel megáldott férfi állt szürke, szegecsekkel kivert motoros bőrnadrágban, ujjatlan halálfejes pólóban. Combnyi vastagságú bicepszén egészen válla csúcsáig tüzet okádó háromfejű sárkányt ábrázoló színes tetoválás húzódott. Éjfekete haja elől-hátul vékony tincsekbe fonva, vörös szalagokkal ékesítve mellkasának aljáig ért.

– Igen? – Nézett a feje fölé.

A magas fickó hangosan – akár egy bika – felsóhajtott, úgy fújta rá a levegőt, mintha orkán hasított volna végig a kastélyon.

– Dr. Newman? – Kérdezte rekedtes hangon.

– Az vagyok.

– Curt Dann. – Nyújtotta felé hatalmas tenyerét. – De, ha jobban tetszik, nevezzen Góliátnak.

Kezet rázott a jövevénnyel.

– Találó név. Ezért zörgetett be hozzám?

– Nem. Mindössze kíváncsi voltam, tényleg ön-e az. Odalent nem mindenki van elragadtatva magától.

– Esetleg bejön? – Szakította félbe. – Még mielőtt valaki meglincsel a folyosón. Vagy magát pont ezért küldték?

– Viccel? – Értetlenkedett az óriás, és úgy nézett rá, mint egy eltaposni való csótányra.

Elszánta  magát,  hogy  bemenjen,  ha  már  az  ajtót  kitárták  előtte.  Lehajtotta  fejét,  fejbúbja végigsúrolta a szemöldökfát. Abba a helyzetbe került, hogy szemükbe nézhetett a boltívet tartó azonos magasságú alakoknak. Végül leült.

– És ön? Pontosan kicsoda? – Foglalta el helyét a másik széken Newman.

– Mágus. – Közölte szűkszavúan. Kínos csend telepedett a lakosztályra, majd Góliát, akár egy medve, felsóhajtott. Forró lehelete úgy árasztotta el a helyiséget, mint egy kitörő vulkán hője. – Nem bánnám – forgatta fejét jobbra-balra a szobában, mintha a díszekre lenne kíváncsi – ha egy picit, de tényleg csak egy picit meghúzná magát idefent.

– Te jó ég! – Állt fel a férfi eléggé vehemensen attól függetlenül, hogy Góliát mellett csak egy kerti törpének tűnt. – Maga fenyeget engem?

– Nem! Eszembe se jutott! – Védekezett némi zavartsággal. – De nem örülnék neki, ha eszement majomként látnám magam viszont valamelyik bulvárlapban. Sajnos az elmúlt években volt részem a magafajta…

A következő pillanatban megfagyott minden szó. A csillár egyik gyertyalámpája kialudt, majd azt követően a másik is.

– Mi a fene… – Emelte fel fejét Newman. – Baj van az árammal?

A maradék égősor vibrálni kezdett, le-fel kapcsolódtak váltva, majd össze-vissza villogtak, akár a karácsonyfaizzók. A jelenség néhány másodpercig tartott. Újra, zavartalanul kigyulladt mind.

– Mióta megérkeztem – szólalt meg a mágus, miközben szemeit nem vette le a csillárokról –

érzem a gonosz jelenlétét. Odaátról. – Megszelídült, mint egy állatkerti vadmacska, dühe elillant, haragja elfojtott gőzzé válva elpárolgott a légtérben.

– Pontosabban?

Létrányi bal lábát felemelte és hasonló hosszúságú jobb combjára tette.

–  Néhány  perce  nálam  éppúgy  vibráltak  a  lámpák,  mint  most  önnél.  Sőt,  a  folyosón  és  a mellékhelyiségben is tapasztaltam már ezt a jelenséget.

– Talán baj van az áramellátással, vagy a kábelezéssel. Öreg kastély ez. – Keresett logikus magyarázatot, miután visszaült.

– Talán. – Forgatta fejét Góliát. – Mondja – hajolt közelebb Newmanhoz, és suttogóra vette hangját – nem érzett orrfacsaró bűzt, vagy furcsa illatot?

– Ami azt illeti éreztem. Mielőtt maga jött. Szellőztetni akartam, de az ablakokat nem lehet kinyitni.

– Azt nálam se. Viszont a szagra visszatérve a helyzet elég gyanús. Nem? Az egyik pillanatban a semmiből jött, és ugyanúgy veszett nyoma.

– Ön szerint mi lehet?

– A pokol szaga. Amikor a gonosz lélek feljön onnan, és míg nyitva az átjáró, a szag zavartalanul feláramlik.

– Úgy gondolja, gonosz lelkek járkálnak a kastélyban?

Bólintott és a szék fenyőfa karfáiba markolt.

– Az a gyanúm. Sőt, magyarázat lenne mindenre. Úgy érzem nem véletlen, hogy ide hívtak bennünket. Megérzésem szerint Mr. Williams ismeri a vár sötét oldalát, és azt szeretné, ha elűznénk a lelkeket. Csak valamiért nem mert konkrét segítséget kérni. Hallotta, hogy Philip atya is itt lesz?

– Igen, viszont nem tudom ki ő.

– Egy pap Rómából. De nem ez a lényeg. – Legyintett, és ismét ülőpozíciót váltott. – Ördögűző. Az egyik, ha nem a legnagyobb szaktekintély. És vajon mi másért hívnak ide egy ördögűzőt, ha nem azért, mert gonosz erők uralják ezt a kastélyt?

Amint ezek a szavak elhagyták a száját, ismét vibrálni kezdtek az égők. Hasonló, de nem azonos intenzitással és sorrenddel, mint korábban. Mindössze néhány másodpercig tartott, azután helyre állt a rend. Mindketten döbbenten meredtek a magasba.

– Látta? – Kérdezte Góliát.

– Persze.

– Mintha… – Három egymást követő mély koppanás szakította félbe. – Itt vannak. – Szólalt meg miután szemeivel körülpásztázta a lakosztályt.

A furcsa zaj ekkor megismétlődött.

Kopogtattak.

– Jöjjön! – Állt fel a doktor, és indult az ajtó felé. – Nézzük meg ki az. Még a végén rám ront valami kísértet.

A nyílászáró nyekeregve tárult ki, a küszöb túloldalán, az ajtó méretes árnyékában egyenesre nyírt aranyszőke frizurával, kék keretes szemüveggel, zöld csillámporos öltönyben és krokodilbőr cipőben egy alak toporgott. Bársony-vörös nyakkendőjén ezüst oroszlánfej villogott.

– Ötvenhét és fél perc múlva kezdődik a fogadás. – Közölte svájci óra pontossággal, miközben mélyfekete szemeit forgatta, akár egy bankár. – Ne késsenek, kérem!

Először  Robert  Newman  szája  maradt  tátva.  Jellegzetes  rekedtes  hangjából,  erősen  északi akcentusából  ráismert  a  híres  televíziós  médiumra,  aki  Nagy  Ednek  nevezi  magát,  és  saját csatornáján, az éter hullámain keresztül gyógyítja pácienseit, illetve idézi meg azok elhalálozott rokonainak szellemét emelt díjas telefonszámon. Ezután a médium következett a szájtátással.

–  Ugye  nem?  –  Nyögött  fel,  mikor  szembesült  a  doktorral.  –  Nagyszerű.  –  Dörzsölte  össze tenyerét. – Nem tudtam mi hiányzott eddig az életemből. De most már látom. Maga!

Góliát kipréselte szikár testét az ajtónyíláson, és a szemközti folyosószárny felé indult. Léptei alatt kongott a folyosó.

–  Jobb,  ha  megyek.  –  Tette  hozzá  elkerülve  egy  lehetséges  összecsapást.  –  A  fogadáson találkozunk.

Miután végignézték az óriás távozását – majd elcsendesült a mély dübörgés – és Nagy Ed megbizonyosodott arról, hogy rajtuk kívül senki sincs a közelben, hangos sóhajtással dugta arcát a doktor képébe.

– Maga meg mit keres itt? – Lehelte körbe konyakszaggal.

– Mégis mit gondol? Vendég vagyok.

Hátrébb húzódott, és idegesítő matatásba kezdett a zsebeiben.

– Úgy hiányzott, mint púp a hátamra. Nyugtasson meg! Nem azért jött, hogy vihorásszon rajtunk!

Azért, mert maga nem veszi komolyan a túlvilági üzeneteket, nem szükségszerű bohócot csinálni azokból, akik hisznek benne!

– Eszembe se jutott ilyen. Mondja – váltott témát – maga Mr. Williamsnek dolgozik?

Nagy Ed a fejét rázta.

– Nem. Vendég vagyok, mint ahogyan ön is állítja magáról, de házigazdánk megkért, hogy amíg nem ér ide, vegyem kézbe az irányítást. Legalábbis ami a programot és az előkészületeket illeti.

Tudja – váltott hangnemet és hangerőt – nem tagadom, felesleges lenne tagadnom, nem kifejezetten kedvelem magát! Főleg azért, mert a szellemvilágból igyekszik hasznot hajtani.

– Miért? – Mordult rá Newman. – Maga nem azt teszi?

– Mármint… – csuklott el a hangja. – Hogy érti ezt?

– Ön szintén a szellemvilágból él, és amint elnézem – vette szemügyre méregdrága öltözetét –

elég jól.

– De ez nem ugyan az! – Védekezett vörös fejjel.

– Valóban nem. Ugyanis én nem áltatok senkit.

– Nem-e? – Csattant fel visszhangot keltve a folyosón. – Nem-e? – Ismételte meg szó szerint, mint egy lefagyott CD lejátszó. – Az lenne a legjobb – nézett a padlóra nyugodtságot színlelve – ha messziről elkerülnénk egymást. Én nem foglalkozok magával, maga pedig békét hagy nekem.

Ő is ebben látta a megoldást. Kezet adott volna rá, ha Nagy Ed hajlandó lett volna a kézfogásra.

Helyette megemelt fejjel – büszkén – akár győztes csata után a lovag hófehér paripáján, képzeletbeli csatabárddal a hóna alatt, halk kopogással hagyta maga mögött a férfit.

Miután egyedül maradt, a falnak dőlt. Hangosan lélegzett, remegő kezével zakója zsebébe nyúlt.

Tajtékkő pipáját szelencéjéből megtömte vanília illatú dohánnyal, és rágyújtott. Vastag füstpaplannal és kellemes aromával fújta körbe a szellőzés nélküli légteret. Az ablakhoz ment, de nem tudta kinyitni, a kilincs nem mozdul, akár egy darab fém, ami nem kapcsolódik semmihez. Eloltotta a parazsat, és elhagyta a lakórészt. Az emelet jobbra eső folyosószárnyán hasonló anyagú- és díszű

ajtók, közöttük fali tartók míves faragványokkal, apró lovas szobrokkal, és a mennyezeti díszléceken függő ezüstös láncok különös kolompokkal sorakoztak. A távolban, fölfelé vezető gránitlépcsősor mellett  guggoló  férfi  alakjára  figyelt  fel,  aki  kis  szürke  fémdobozban  matatott.  Fütyörészett,

dúdolgatott felváltva, keze járt, csavarozott, méricskélt, néha-néha felnyögött. Aprócska műszerekkel bíbelődött, több webkamerát igyekezett összehangolni laptopjával. Poros kezét beletörölte göndör, vastag szálú fekete frizurájába, megvakarta ételmaradékos körszakállát, majd a rá vetülő árnyéktól megrémülve talpra ugrott, és az antropológusra szegezett egy csavarhúzót.

Newman felemelte kezeit.

– Ó! – Eresztette le a tárgyat a körszakállas. – Elnézést, nem akartam megijeszteni

– Semmi gond.

Visszaguggolt korábbi helyére és folytatta, amit elkezdett.

– Mi lesz ebből? – Érdeklődött a doktor.

– Felszerelek néhány webkamerát különböző helyekre, amelyek a rögzített anyagot továbbítják a számítógépem  felé.  Szeretnék  elcsípni  egy-két  szellemet.  Egyébként  –  hagyott  fel  pillanatra elfoglaltságával – kihez van szerencsém?

– Dr. Robert Newman.

– Dr. Newman! – Csattant fel a fickó éles hangja, majd felállt és megölelte az antropológust. – Ez nagyszerű! – Veregette meg a vállát. – Tudja, mi ketten ugyanabban a cipőben járunk.

– Ezt hogy érti?

– A szellemek. Éppúgy mint maga, én sem hiszek bennük. Leslie Green. – Nyújtotta kezét. –

Dokumentumfilmeket készítek kísértetjárta helyekről. Itt-ott megfordultam már a világban, de még soha egyetlen képkockányira sem csíptem el egyetlen túlvilági manuszt se. Reméljük itt sikerül, bár jobb, ha erre inkább nem veszünk mérget.

– Úgy gondolja ez is afféle hely? Kísértetlegendák övezik?

– Különben mi másért hívták volna ide ezeket? – Intett az előcsarnok felé. – Lefogadom, hogy előbb-utóbb felüti a fejét néhány túlvilági jelenés.

– Ami azt illeti, ez már megtörtént.

–  Hogyhogy?  –  Kérdezte,  miközben  csavarhúzóját  beledugta  élénkpiros  szerelő  overalljának mellső zsebébe.

– Nem érzett különös illatot?

– Azt nem. Miért, maga igen?