© Leslie Potter

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Fazekas László

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-0015-13-2

Az albatrosz a legnagyobb madarak egyike. Szárnyfesztávolsága több mint 350 centiméter. Gyönyörű madár, és vitathatatlanul ő a leghűségesebb az egész Földön, az embereket is beleértve.

Van a szerelem, és van az albatrosz szerelme. Ez két külön dolog.

Az albatrosz hosszasan keresi a tökéletes párt, viszont ha egyszer megtalálja, akkor egy életen át vele marad. Őket szó szerint csak a halál választja el egymástól. Ami nem kevés idő, hisz akár 80 évet is megélhetnek, csakúgy, mint az emberek.

Luke csodálta ezeket a fenséges madarakat. A szépségük, az életmódjuk, de legfőképp a tökéletes hűségük miatt. Sokat gondolkodott azon, hogyan sikerülhet nekik az igazi párt megtalálniuk. Mik lehetnek azok a tévedhetetlen jelek?

Luke egyszer lemérte a falon, hogy neki mennyi a kartávolsága. 204 cm volt ujjhegytől ujjhegyig, akárhogy is nyújtózkodott. De nem csak ebben különbözött az albatroszoktól. Mivel ő nem találta meg a tökéletes párt, talán mert nem kereste elég kitartóan, vagy nem tudta felismerni a jelekből, ezért a hűsége is elmaradt az albatroszok abszolút mutatójától.

Ébren vagyok, vagy alszom? Mi volt ez? Álom vagy valóság? Belecsípek a kézfejembe, hogy érzem-e a fájdalmat. Hú, ez fájt! De még mindig nem hiszem el! Én és Eva? Hé, udvariasság is van a világon. Eva és én? Igen, a hölgyeké az elsőbbség. Még a szexben is. Nem, ez így megint nem pontos. Az orgazmusban. Igen, most itt is érvényesült az udvariassági sorrend, na de én hol vagyok? Állítólag neki jó volt. Nekem is, de nem úgy. Velem mi lesz? Oké, másodiknak sem rossz lenni, de nem órák, vagy ami még rosszabb, napok múlva. Ha egyáltalán lesz folytatása. Lesz? Hm… Nem tudom. A francba!

Valami eszméletlen és hihetetlen dolog történt köztünk. Csókok, nyúlkálás a bugyijában, és Eva elélvezett az ujjaim által. Egy férjezett nő! Na de kérem, az ujjak is egy nős férfihoz tartoznak. Mi lesz ebből? Jó, az biztos nem. Megússzuk, csak ügyesnek kell lenni. Hát igen, ezt gondolja minden gyilkos is, hogy majd ő kivitelezi a tökéletes gyilkosságot a tökéletes alibivel. Ilyen viszont nincs, csak a filmekben, aztán a valós életben mindenki lebukik, elenyésző százalékuk ússza meg. Ha mi is okosak leszünk Evával, akkor nem bukunk le. A testbeszédre kell ügyelni, az árulkodó lehet. Majd mondom neki, hogy ne mosolyogjon rám olyan szépen.

– Mi van, baba? – kérdem a lányomtól. Sarah kissé türelmetlen, hisz még mindig a konyhaablaknál állunk. – Eszünk valamit, mit szólsz hozzá? – kérdezem, ő pedig kis fejével igent int.

Adok neki vagy száz puszit. Vajon a lelkiismeret-furdalás miatt tettem? Talán, hisz van bennem egy nagy adag. Milyen érdekes, hogy csak Sarah felé érzem ezt. Igen, hisz April miatt történt így, ahogy történt. Ha jó anya és jó feleség lenne, akkor úgy szeretném, mint a házasságunk első hét évében, és nem tartanák itt.

Sarah már az etetőszékben ül, várja a vacsit. Mit adjak neki? Most nem vagyok valami kreatív, ahhoz túlságosan lefoglalnak a gondolataim. Alig várom, hogy lefektessem Sarah-t, és álomba szenderüljön, hisz akkor tudok magammal is foglalkozni, úgy… Már megint magamnak kell kiráznom! April miatt tartok itt. Való igaz, hogy az eddigi legszebb nő az életemben Eva, amire büszke is vagyok, de isten lássa lelkemet, nem akartam volna ezt a trófeát, ha köztünk minden rendben lett volna Aprillel.

Az esti rituálét befejeztük, Sarah az igazak álmát alussza. Most jöhetek végre én, de az igazat megvallva, nincs kedvem hozzá. De mivel muszáj, könnyítek magamon. Bárcsak a lelkiismeretemen is tudnék. Meglepően sokára tudok elmenni, amit annak tudok be, hogy nagyon túlterhelt az agyam a sok gondolattól. Hol Evára és a mai délutánra gondolok, hol a laptopra nézek, amin egy leszbi film megy éppen, hogy megkönnyítsem az orgazmusomat, ami így is eléggé elhúzódik. Majd végre érzem a megkönnyebbülést. De csak a golyóimban, a lelkemben nem.

Ki kell mennem a fürdőszobába, hogy letöröljem magam, ami után egy forró fürdőt szeretnék venni. Felállok, miután kikapcsoltam a filmet, és végignézek magamon. Az egész testem magán viseli bizonyítékként az előbbi tettemet, a jobb kezemről ne is beszéljek. Mindenhol ragadok. Rossz szokás szerint most se készítettem ide semmit, amivel megtörölhetném magam.

Ekkor hallom, hogy csörög a kulcs a zárban, April az. Remélem, egyedül van. Jól nézne ki, ha így látna valaki más is.

– Szia, April, egyedül vagy?

– Igen, miért kérdezed? – Nem kell válaszolnom, mert addigra bekanyarodik a nappaliba, és ott talál meztelenül, kezemen és testemen a bűn nyomaival. Nagy szemekkel néz rám, nem azért, mert lebuktam, hisz nem titok előtte, hogy így kárpótlom magamat. – Hát ezért? De egy hülye pasi vagy te, ha látnád magad…

– Magamat látom, csak azt nem szeretném, hogy más is így lásson.

– Jól leégetnéd magad. Milyen ciki lenne.

– Nekem nem.

– Azt tudom, de menj már, kérlek, mert ha összekened a parkettát, te takarítod egy hónapig büntetésből.

Nem válaszolok, inkább elindulok fürdeni. A víz jó volt, de nem tudtam kellően ellazulni, nem hagytak nyugodni a mai nap történései. Úgy érzem, május tizennyolcadikán megváltozott valami, lehet, hogy fordulópont lesz ez az életemben. Megint rám tör a kínzó kétely. Lesz Evával folytatás? Ha lesz, akkor hogyan kivitelezzük és milyen gyakorisággal? Tele vagyok kérdőjelekkel, kábán hagyom el a fürdőszobát. Derekamon egy törölközőt viselve megkeresem Aprilt.

Hol is lehetne máshol, a nappaliban ül, kezében a távirányítóval, és a tévét nézi.

– Milyen volt a napod? – kérdem tőle, miközben leülök kicsit, hogy lehűljek.

– Fárasztó, a tegnapi sokkal jobb volt, és ezt nem azért mondom, mert tegnap bulival fejeződött be. Ma kissé stresszes volt, valamiért ideges lett a főnökség, és ez ránk is átragadt. Én is csak egy forró fürdőre vágyom, meg hogy lazulhassak egy jó filmet nézve.

– Akkor tedd azt.

– Sarah hogy van?

– Jól, már alszik.

– Nektek milyen volt a napotok? – kérdezi. Erre mit válaszoljak? Az igazat nem mondhatom el.

– Sarah egy tündér, ezért csak jó lehetett – jelentem ki a féligazságot.

– Ennek örülök, akkor most enyém a fürdőszoba – feleli, és távozik.

Tévét nézek a nappaliban, miközben vacsorázom. Fürdés után April lép be kíváncsiskodva.

– Mit nézel? – kérdezi a filmmániás feleségem. Ez találó, ha én szexmániás vagyok, akkor ő filmmániás.

– Semmit, csak kapcsolgatok a csatornák közt, hátha van valahol valami izgalmas műsor.

– És van?

– Még nem találtam. De ha nem fogok, akkor megnézek egy DVD-t.

– Abban én is benne lennék – csillan fel rögtön a szeme. Tényleg filmfüggő. – Mit nézzünk?

– Ezt te kérded tőlem? Te vagy a filmarchívum vezetője, te gyűjtöd a filmeket, én azt se tudom, hogy mi van meg nekünk.

– Akkor, ha végeztél, kiválasztunk egy jót. Mit néznél?

– Vagy valami nagyon vicceset, amin halálra lehet röhögni magunkat, vagy egy kemény akciófilmet.

– Igen? Mi ez a bizonytalanság?

– Milyen bizonytalanság? Most vázoltam fel két lehetséges irányvonalat – csodálkozom.

– Nem te papoltál nekem mindig arról, hogy a kevés szexualitás agresszívvá teszi a férfiakat? És ahogy nemrég láttam, neked ma semmi esetre sincs szükséged erőszakos filmre, inkább valami lazítóra. Vagy mi is van a híres tesztoszteronos szövegeddel?

– Nekem mindegy, csak jó legyen – egyezek bele, és nem akadékoskodom az igazság boncolgatásával.

Reggel nagyon nyomottan ébredek, miután jelzett a mobilom, hogy ideje felkelnem. A film után még sokáig agyaltam, mire végre lecsukódtak a szemeim. És most itt a reggel, mennem kell dolgozni. A csajok nem reagálnak, hisz ha hallották is a reggeli ébresztőt, tudják, hogy nem nekik szólt. Ezért nyugodtan durmolnak tovább.

Készülődöm, miközben ott folytatom gondolatban, ahol tegnap abbahagytam. Vagyis, helyesebb az a megállapítás, hogy újra és újra végigpörgetem magamban a történteket. Egyrészt még mindig hitetlenkedem, másrészt meg hangosan ujjongani tudnék, hisz dagadok a büszkeségtől. Frankó! Házasembernek nem kellene erre büszkének lennie, éppen ellenkezőleg. Jó, de a körülmények. Ne mentegesd magad, Luke, nincs mire alapoznod a védőbeszéded.

Jobb is, hogy ma mennem kell dolgozni, legalább a munkahelyemen nem gondolkozom a történteken, ugyanis ott koncentrálnom kell. Elegánsan felöltözöm, és elhagyom a lakást, mint a bűnös a tetthelyet. De nem elsomfordálok, mint aki észrevétlen akar maradni, hanem míg a kocsival kiparkolok a garázsból, a szememmel folyamatosan azt a bűvös balkont nézem. De üres. Üres volt korábban is, mert miután felkeltem, nem a fürdőszobába vezetett a szokásos első utam, hanem ki az erkélyünkre, hogy egy pillantást vethessek oda, ahova nem kellene.

Telik a nap a munkahelyemen, egyszer csak csörög a telefonom. A szívem a torkomban. Remegő kézzel nyomom meg a hívásfogadás gombot, és akkor látom, hogy vaklárma volt. Eva helyett April neve jelenik meg a kijelzőn.

– Igen?

– Szia, mikor végzel ma? Elfelejtettem megkérdezni tegnap, pedig nekem ma nagyon pontosnak kell lennem.

– Ahhoz tartom magam, ami a naptárba van beírva. Vagy valami változott?

– Nem, csak azt hittem, hogy mivel nem beszéltünk róla, nem is néztél rá.

– De, ránéztem. Addigra otthon leszek, illetve azt megelőzően fél órával, hogy te is beérj. Ne aggódj, de most dolgoznom kell. Puszi Sarah-nak.

– Köszi, bocs a zavarásért.

Nem kell bocsánatot kérni a zavarásért, csak az említett vaklármáért, ami majdnem szívmegállást okozott nálam.

Ismét otthon vagyok, Aprillel csak pár szót váltottam, aztán már ment is. Miénk a nap többi része. Sarah-ra és rám értem ezt, de beleférne Eva is. Mikor hív? Fog egyáltalán? Már megint kezdődik az agyalás.

Fekszem az ágyon, a lányom a hasamon lovagolva fel-le ugrál, néha fáj, mert van egy kis súlya. Hangosan nevet, főleg, amikor grimaszokat vágok, mert tényleg jól a gyomromra huppan. Próbálok aktív lenni, de a fejem zakatol, mint a gőzmozdony.

Ekkor jelez az itthoni telefon, hogy valaki keres bennünket. Eva az, az otthoniról hív. Tehát a lakásban van, harminc méterre tőlem. Hú! Mély levegőt veszek.

– Szia, Luke.

– Szia, Eva.

– Otthon vagytok?

– Mivel a vezetékest hívtad – felelem, de azonnal korholom is magam, hogy miért nem mondtam egyszerűen igent.

– Jaj, ne gonoszkodj, olyan zavarban vagyok a tegnapi nap miatt. Ó, várj csak, ketten vagytok, vagy April is otthon van?

– Nincs, csak Sarah és én tartjuk a frontot.

– Jó neked. Brian elment bevásárolni, kész csoda, hogy nem nekem kellett, de nemsokára újra itt lesz, és itthon is marad. Azt mondta, a nap további részében tanulni akar. Mondtam, hogy hívlak, hát ez van, ezért hívtalak.

– Örülök, hogy hallom a hangod.

– Hát… én azt hittem, tudunk találkozni.

– Vártam a hívásod. Ha valóban úgy gondolod… mármint még úgy gondolod… majd összefutunk egy alkalmasabb időpontban – itt megint mély lélegzetet veszek. Nehéz volt ezt így kipréselnem magamból.

– Igen, szívesen találkoznék veled, van még ugyanis elég sok mondandóm és kérdésem is.

– Azt lehet telefonon is.

– Közben szeretném nézni az arcodat, látni a reakciódat – mondja.

– Akkor gyereksétáltatás közben is felteheted a kérdéseidet, illetve közölheted velem, amit meg szeretnél osztani.

– Elvileg igen, így is jó, ha találkozhatom veled. Meddig nincs ma otthon April?

– Hétig.

– Akkor ma még jelentkezem. Otthon maradtok? Van esetleg programotok betervezve?

– Itthon maradunk. Vagyis maximum a környéken sétálunk, mert Sarah-t le kell vinnem levegőzni.

– Természetesen nekem is Mike-ot. Jó, értekezem Briannel.

– Sétálni mehetünk hét után is, hisz Aprilt nem nagyon érdekli a levegőzés – közlöm tényként, mert szeretném látni Evát, főleg a tegnapi miatt.

– Tudom. Egyébként hogy vagy?

– Mit is mondjak, tűrhetően. És te?

– Én is kábé valahogy így. Gondolkoztál a tegnapon?

– Mi az hogy!

– Én is – kis szünetet tart –, jó, akkor lehet, hogy később találkozunk.

A délutáni sziesztánkból a rezgőre állított mobilom hangja ébreszt. Ránézek a kijelzőre, Eva az! Rögtön felpattanok.

– Szia – köszönök bele a telefonba, remélve, hogy Eva nem hallja a hangomon, hogy szunyáltam a gyerekkel.

– Szia, hol vagytok? Sétáltok? Már kétszer hívtalak.

– Nem, itthon vagyunk.

– Figyelj, Luke, gyorsan mondom, mert kint vagyok az erkélyen. Leteszem Mike-ot aludni, remélem, álmos lesz, mert most eszik Briannal, és ha sikerült, akkor azt mondom, hogy valami jegyzetem nincs meg, elugranék érte az egyik évfolyamtársamhoz. Szerintem egy félóra múlva aludni fog, aztán felcsengetek, ha jó neked.

Mi az, hogy? Hogyne lenne jó? Ha eddig nem nyílt ki a szemem, most már tuti.

– Rendben – felelem, mert csak ennyi jött ki a torkomon, ahol megint a szívem kalapál ezerrel.

– Rendben – ismétli ő is a rövid válaszom, akkor ezek szerint nem voltam béna, majd vonalat bont.

Hm. Vettem én levegőt az utóbbi pár percben? Nem hiszem, mert nagyon szúr a mellkasom. A levegővétellel a szívem is visszakerült a helyére, de ez az őrült szív olyan szaporán ver, hogy szerintem eltöri a bordáimat. Fél órát mondott? Az elég sok. Tegnap este fürödtem, de ha egy szép lány jön fel hozzám, minimum elvárás a higiénia. Kádban ejtőznöm most nem lehet, ellenben egy gyors zuhany bele kell férjen. Megnézem Sarah-t, aki alszik, mint egy kis tündér, de közben már a pólót húzom le magamról. Még be se gőzölöm a fürdőszobát, már kész is vagyok. Mi ez a gyorsaság, ha nem a motiváció egyenes következménye? Aztán egy fogmosás, friss ruhát veszek, és már csak várnom kell.

Egy gyors kontroll, hogy alszik-e még a lányom. Igen. Az jó, így az erkély felé veszem az irányt. Na ne! Megint itt vannak a szekrényen lévő tükrök! Rosszabb vagyok, mint egy modell, már megint magamat nézegetem. Jó, jó, van még egy kis pocak a télről, de már apadt, hisz elég jó idő van, és ilyenkor kevesebbet eszem. Ezt nevezik az élet körforgásának. Nincs időm kimenni az erkélyemre, mert csöng a kaputelefon. Hú, a szívem! Most tuti, hogy nem úszom meg a bordatörést.

– Én vagyok – szól bele gyorsan Eva.

– Nyitom – felelem.

Kinyitom a bejárati ajtót, és a lépcsőházba kiállva várom, hogy felérjen a lakásba. Ha most becsapódna mögöttem az ajtó, nem is tudom, mi lenne, hisz kívülről nincs kilincs. Átrágnám magam, mint egy hód, az biztos. Már hallom a lépteit, majd megpillantom kipirult arcát. Felszaladt, ezek szerint, lehet, még a lépcsőfokokat is hármasával vette. Értem tette?

– Szia – köszön, és szinte betol a lakásba.

– Szia – üdvözlöm, miután behátráltam és becsuktam mögötte az ajtót.

– Még mindig csak ketten?

– Sajnos nem, közben April is befutott, pont az erkélyen cigizik – válaszolom, ám ekkor elég nagy változást vélek felfedezni a gyönyörű arcán. Most mintha elsápadt volna, nem látni már az előbbi arcpírt. Pedig csak füllentettem.

– Komoly? – kérdezi, hangja csalódottan cseng.

– Nem, csak vicceltem. Áú! – kiáltok fel, mert megint a karomra csapott válasz helyett. Vagy ezt válasznak szánta? – Hé, ez tényleg fájt.

– Lüke – jelenti ki.

– Azért jöttél, hogy megverjél?

– Nem – feleli, és két kezével lehúzza a fejemet. Természetesen békepuszik csattannak el. Ajkunk vadul összeforr, és a nyelveink keresik a helyet a másik szájában.

– Hol van egyáltalán Sarah? – kérdezi a levegővételt kihasználva.

– Alszik még, remélem. Megnézem – felelem, és elindulok, de jön velem ő is, hallom a lépteit. Ezért magam elé engedem, betartva a csendelőírást, és csak a fenekét megfogva jelzem a szándékom. Rám mosolyog, csillog a szeme. És igen, itt van megint az a bizonyos arcpír.

– Őrült – töri meg a csendet suttogva.

Mindketten bekukkantunk a szobába, és nyugtázzuk a tényállást, miszerint szabad a pálya. De meddig? Nyújtom a kezem, amit Eva elfogad, magamhoz húzom, megcsókolom, és megint a fenekénél fogva a vendégszoba felé terelgetem. Az ágyon ülünk, egymás felé fordulva, kezemben tartom a kezeit.

– Luke, gondolkodtam a tegnapi napon. És te?

– Én is.

– Mire jutottál?

– Mire gondolsz?

– Hogy haladjunk-e tovább ezen az úton? Erre értem. Én szeretném.

– Én is!

– Szeretnék továbblépni.

– Én is!

– Mikor fektetted le Sarah-t?

– Minimum egy órája.

– Ő jó alvó… – néz rám sejtelmesen.

– Tudom, ismerem egy ideje – mondom, amin nevet. Annyira szép ilyenkor.

– Akkor? – kérdezi.

– Mit akkor? – kérdezek vissza, mint egy totál idióta.

– Megpróbáljuk ruha nélkül? – kérdezi szégyenlősen, szemlesütve. Pedig nem jó, ha valaki szégyenlős, arról nehezen lehet a ruhát levarázsolni.

– Most?

– Igen. Még nem is láttam, mekkora farkad van…

Hát ez a kijelentése nem mondható éppen szégyenlősnek. Még én is meglepődöm.

– Tényleg, még nem is láttad. Megnézed? – ez megint hülye kérdés volt. Ő is így érezheti, mert nem válaszol, csak az arcomat nézi.

Elengedem finom kis kezeit, amiket eddig a kezemben tartottam, válasz helyett felállok, kicsatolom a farmerom övét, kigombolom, és a bokszeralsómmal együtt a bokámig letolom. Ez se sikeredett szégyenlősre. Leülök, kezeimmel segítve kilépek belőlük, és felé fordulva mutatom a kíváncsisága tárgyát.

– Hát ekkora, átlagos – véleményezem.

Nem válaszol, folyamatosan nézi. Az egy-két napos borostát észre sem venni, csak ha megérinti. És ezt akarja éppen tenni! Szavak nélkül felé nyúl mindkét kezével, szép óvatosan felemeli a zacskómat, mely a golyóimmal eddig az ülőfelületen pihent. Markolássza. Én közben hol a kezeit, hol az arcát figyelem. Most a farkamat is fogja már, amit szintén finoman markolász. Egy szó sem hagyja el a száját. Eltart ez egy darabig, April kezében ilyenkor már rég állna, szerintem érzi, hogy tilosban járunk mindketten.

– Mekkora, amikor merevedésed van? – kérdezi. Hát ezzel is meglepett. Mi lesz még, van még valami a tarsolyában? Nem semmi ez a nő!

– Megmutatnám, de túl sok a rajtad a ruha. Nekem is kell ám valamit látni – felelem, s ezen megint mosolyog.

– Most fürödtél? Érzem a tusfürdő illatát.

– Tisztaság, fél egészség – felelem. Hogy ezt erre és ilyen formában szokták-e kijelenteni, nem tudom, de szépen mosolyog a megjegyzésemen. Viszont megint nem válaszol, szép lassan elengedi a szerszámomat, majd szó nélkül feláll. Ő is kigombolja a farmerját, letolja a térdéig, már falom is a szememmel a látványt.

– Apa – hallom a távolból Sarah hangját.

Ezt nem hiszem el! Mekkora egy bunkó vagyok! Ezt így nem lehet, vagy inkább nem szabadna csinálni, amikor itt a gyerek. Egy bunkó vagyok, akit a farka vezérel.

Nem tudom, honnan jött a hang, lehet, hogy a hálóból, lehet, hogy már Sarah a folyosón jön és mindjárt benyit a félig behajtott ajtón. Eva, mint akit a darázs csípett meg, visszarántja csinos alakjára a nadrágját. A francba!

– Megnéznéd, hogy hol van? Addig én is felkapnám a nadrágomat.

– Hogyne – feleli, és már ki is lép az ajtón.

Gyorsan felveszem a ruháimat, és a keresésükre indulok. Meglátom a két szépséget a háló ajtajában. Sarah csacsog valamit, miközben ragyogó arccal nézi Evát, aki a kezét fogva kivezeti a nappaliba.

– Apa – hallom ismét a lányom édes kis hangját, aki most rám nevet. Eva is rám pillant, nem tudom kiolvasni az arcvonásából, most mire gondolhat. Olyan nagyon furcsán néz, hol Sarah-ra, hol rám. Sarah most odaszalad hozzám, és szorosan megöleli a combom. Hiányolt ez a drága gyerek, lehet, hogy kicsit félt is, vagy csak egyedül érezte magát. Ki tudja, mióta van már fent, ezért szólított magához. Ajajj, itt van ez a két mesebeli szépség, egy szőke kislány, aki a gyerekem, szeretem és imádom, valamint egy fekete hajú fiatal nő, szexuális célpontom, aki történetesen más felesége. Hm. Nem egyszerű a felállás.

– Luke, ez valahogy nem jön össze… – közli nagyon halkan Eva. Jaj, csak nehogy úgy folytassa, hogy hagyjuk inkább az egészet, és mindenki maradjon a párjánál!

– Pedig már a térdedig letoltad a nadrágod, legközelebb már lehet, hogy az egyik szárából ki is tudsz lépni – próbálom viccel oldani a helyzetet.

– Hát igen – ez megint nagyon halkra sikeredett, közben azért kicsit mosolygott is. Nézem az arcát, hátha folytatja. Kis szünet után így tesz. – Szerintem, Luke… legközelebb jobban meg kellene ezt szerveznünk, nem csak egymásnak esni, mint két kamasz.

– Ez kicsit problémás, hisz én szinte mindig bébiszitter vagyok, és már így is ég a pofám a saját gyerekem előtt – nyögöm ki egy szuszra.

– Nem könnyű, az biztos. Majd kitalálunk valamit. Csak idő kell még hozzá.

– Az idő, az makacs dolog – jelentem ki komor ábrázattal, majd mosolyogva folytatom –, te viszont lépéselőnyben vagy, és én csak várom, hogy mikor érhetlek utol abban, amiben legutóbb részed volt.

– Mire érted ezt pontosan?

– Mondok példát, többet is – közben lehajolok a gyerkőcömért, és a karomba veszem. – Neked már jó volt legutóbb, míg nekem nem – itt sejtelmesen hallgatok egy kicsit –, és ki tudja, mikor lesz benne részem egyáltalán. – Amíg ezt mondom, nagy szemekkel néz rám, kissé szégyenlősen mosolyogva. – Te már láttad az én szerszámomat, míg én a te bugyid tartalmát még nem – itt elképedve szóra akarja nyitni a csókolni való száját, de én folytatom. – És míg te láttad az én mellbimbómat, mikor együtt napoztunk, én megint csak nem láttam a tiédet.

– Te őrült! Őrült-őrült, Luke – mondja csillogó szemmel.

– Nem lüke?

– De, az is. Megyek, hisz nincs értelme maradnom, foglalkoznod kell a lányoddal.

– Nincs egy bűvész ismerősöd? – Eva meglepődik a váratlan kérdésemen.

– Miért is?

– Elvarázsolhatná ezt a kis nyuszit a cilinderébe egy órára.

– Nincs, sajnos – nevet ránk.

– Mindegy, a kloroform is megteszi – találok vigyorogva más megoldást.

– Luke! Te tényleg lüke vagy, és morbid humorral áldott meg az ég, ami jó kis kombináció. De sajnos mennem kell, hisz elvileg jegyzetekért indultam – kacsint rám cinkosan.

– Tényleg, mit fogsz mondani?

– Azt, hogy hiába kerestük a csoporttársamnál, neki sem volt meg, ami nekem kellett volna. Pech.

– Az inkább nekem van.

– Viszont most nem kell jegelned, ott még nem tartottunk – közli nevetve.

– Fogunk?

– Idővel.

– Mondtam már, hogy az idő igen tág fogalom. Ez így emberkínzás, sérül az ENSZ alapokmánya – érvelek, s ezen ismét nevet.

– Türelem – mondja kacéran.

– Jó, csak ne tartson kilencvenéves koromig, mert akkor már hiába veszem fel a húszdioptriás olvasószemüvegemet, akkor sem fogok semmit látni, bárhogy szeretnék.

– Bolond – jellemzi elmeállapotomat kacagva, miközben Sarah érdeklődve figyeli a diskurzusunkat, mit sem értve belőle, de neki is csupa ragyogás az arcocskája, mert érzi, hogy vicces dolgokról beszélünk. Pedig nagyon komoly a téma, túlságosan is.

– Az eredménytelen várakozásba meg lehet bolondulni.

– Eredményes lesz, ígérem – feleli, majd gyorsan felénk lép, Sarah kap egy puszit, és sarkon fordul. Sietve a nappali felé suhan gyönyörű lányos alakjával, hisz mennie kell, jól tudom.

Kikísérem, lehajolok, hogy én is adhassak neki egy puszit, de ő gyorsabb, és a számra ad egyet, majd eltűnik a lépcsőházban. Az irányt a konyhaablak felé veszem, hogy láthassam még pár másodpercig. Nem fordul vissza, nem integet. Talán, hogy ne tudhassa külső szemlélő, hogy honnan jött ki az imént.

Nem sokkal később zombiként ténfergek a lakásban. Szeretnék jó apa lenni, Sarah-val foglalkozni, hisz igényli, de nem vagyok ott fejben ehhez a feladathoz. Úgy akarok egy nőt megkapni, hogy a gyerekem szintén a lakásban van. Nem lenne ebben semmi rossz, ha az a nő az én feleségem lenne és nem másé. Az, hogy szexelünk Aprillel, amíg Sarah alszik, totál normális, hisz így éli a nemi életét minden kisgyerekes szülő. Hála az égnek, elég sokat és elég mélyen alszanak még ebben a korban a gyerekek. A miénk legalábbis.

Jó kérdés, hogy mi lesz a jövőben Eva és köztem, hisz még el se indult semmi. Idáig csak mint két kamasz csetlettünk-botlottunk. Segíteni fog ez April és az én kapcsolatomon? Ilyeneken töprengek, miközben Sarah-val játszom, amikor csörög az itthoni telefon.

– Szia, Luke, Eva vagyok – mondja, de olyan kimért a hangja.

– Szia.

– Otthon vagytok mindhárman?

– Nem, még egy darabig csak ketten. April robotol.

– Kár, mert akartam hívni sétálni. Nektek van kedvetek?

– Van – vágom rá azonnal.

– Brian is itthon van, de sajnos nem ér rá, ezért csak mi megyünk.

– Mondd meg, kérlek, hogy üdvözlöm.

– Oké. Brian, Luke üdvözöl, és sajnálja, hogy te nem tartasz velünk – hallom a telefonban Eva hangját, pedig én ilyet nem is mondtam.

– Köszi.

– Mikorra tudtok elkészülni?

– Öt perc múlva.

– Szuper, minél hamarabb, annál jobb. Képzeld, itt hagytam egy kicsit a fiamat az apjával, mert el kellett ugranom jegyzetekért – csacsogja Eva a telefonba. – A gyerek egy picit aludt, de utána szerintem semmit sem foglalkozott vele az apja, ezért tiszta hiszti lett Mike. Ki kell vele mennem, de nem viszem a babakocsit, hadd tombolja ki magát a mászkálással.

– Jó, készülünk.

– Rendben, majd felcsengetek, ha lent vagyunk, szia!

Elég éles eszű embernek tart a környezetem, de ez a beszélgetés nekem egy kicsit kínaiul hangzott, hisz alig egy órája, hogy elment tőlem Eva. Biztos akar valamit mondani, amit nem tud Briantől, hisz otthon van ő is. Jó, akkor készülődünk. Pelusellenőrzést tartok Sarah-n, de nincs benne semmi, teljesen száraz, ezért visszacsatolom csinos kis derekára, mikor a kaputelefont hallom jelezni. A francba, mi még nem is vagyunk teljesen kész!

– Szia, mi vagyunk, nyisd ki légyszi, nem kell lejönnöd – szól bele gyorsan és határozottan Eva.

– Nyitva van – nyomom meg a kulcsgombot, mi mást tehetnék, csak engedelmeskedhetek. Várunk, amíg felérnek.

– Szia, újra itt – üdvözöl, ma már másodjára. A gyerekek nagyon örülnek egymásnak. Majdnem egykorúak, igaz Mike majd kétszer akkora, mint Sarah.

– Sziasztok. Gondolom, leesett, hogy nem is akarok sétálni menni, azért mondtam, hogy a babakocsi nélkül jövök.

– Ha eddig nem is, de most leesett.

– Jobb későn, mint soha – mosolyog. – Mondani szeretnék valamit.

– Gyertek beljebb – invitálom be kíváncsian.

– Látni akartalak. Még ma.

– Én minden percben.

– Bolond – mondja nevetve, és rám mosolyog.

– Kértek valamit?

– Inni és enni nem, csak szórj ki jó sok játékot a szőnyegre, hogy lekössék magukat a gyerekek.

– Már nem kell, így is kész csatatér a gyerekszoba.

– Jó – és ezzel elindul az említett helyiség felé.

Én követem, és a gyerekek is. Azonnal elmerülnek a játékok tengerében, ahol még az előbb Sarah volt a kapitány, én pedig a matróz.

– Gyere, üljünk itt le az étkezőben, vagy minek is nevezitek. – Jó a kérdés, mert nincs benne se asztal, se székek, se tálalóbútor, csak egy nagy, kényelmes kanapé, vele szemben pedig két nagy könyvszekrény.

– Olvasónak.

– Tényleg, pedig mondtátok már. April mikor jön? – vált hirtelen témát.

– Még egy, másfél óra minimum.

– Jó. Luke, én nem akarom húzni ezt az ügyet, sem téged – vág bele Eva, mire én kissé ráncolom a homlokom.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy megint gyerekkel vagyok. Így értem – most már a szemöldökömet is felhúzom.

– És?

– Tedd be azt a múltkori mesét a gyerekeknek, az elég jól lekötötte őket fél óráig.

Nem kapok levegőt, de hogy nem térek magamhoz még egy jó ideig, az biztos. Mit akar ez a csaj? Szexet, spontán, most azonnal? Morális kérdéseimet és vívódásaimat, ha eddig voltak is, most félreteszem, és lassan, de úgy, hogy végig Eva arcát nézem, felemelkedem a kanapéról. Nincs válaszom, csak cselekszem. Kikeresem a mesét, leguggolok, beteszem a lejátszóba. Pont fel akarok állni, mikor látom, hogy Eva ott áll a két kis háttámlás, könyöklős széket tartva a kezében.

– Ezeket ott hagytad – közli mosolyogva. – Tekerj bele egy kicsit a mesébe, körülbelül oda, ahol múltkor abbahagyták. Mondjuk, úgy a feléig.

Nem is kell szólni a gyerekeknek, mikor meghallják a sokszor hallott filmzenét, már ott is vannak ragyogó ábrázattal. Beültetjük csemetéinket a kis karosszékekbe, és ott hagyjuk őket, hisz már ránk se hederítenek. Elindulunk, én kézen fogva a gyerekszobába húzom Evát. Kíváncsi szemekkel követ. Lábammal finoman elrugdosom a játékokat, és behajtom az ajtót, kis rést hagyva csak.

– Mit akarsz itt?

Nem válaszolok, csak magamban. Azt, amit te is akarsz, azt, amiért itt vagy, azt, amit már én is nagyon akarok. Szó nem hagyja el a számat, viszont az ajkam annál beszédesebb. És egy idő múlva a nyelvem is. Eva nemrég két kamasznak titulált bennünket. Igen, azok vagyunk. Nem tudunk várni egy kedvezőbb időpontig, mert nem tudjuk, mikor lenne az. Most kell meglépni.

Összegabalyodunk, de úgy rendesen. Nyaljuk, faljuk egymást, ki tudja, meddig. Aztán Eva elenged, kissé hátralép, és a nadrágomat próbálja kigombolni. De itt és ekkor felébred bennem az önzés. Már megint ő? Én még semmit sem láttam. Két kezemmel megfogom szép arcát, és hosszasan megcsókolom. Egy ideig ő is visszacsókol, aztán elveszem a kezeit a nadrágomtól, megfordítom, hisz eddig én dőltem neki a pelenkázónak.

Kissé meg kell szakítanom ismerkedésünket, lehajolok, és felveszek egy kis plüssállatot, melyet az ajtórésbe helyezek, hogy észrevehessek majd minden kinti mozgást. Befelé nem nagyon látni, ha esetleg a moziközönség keresne bennünket a vendégszobában. Annyira még azért nem dörzsöltek, hogy azt higgyék, a gyerekszobában vagyunk. A felnőttek nem játszanak. Viszont mi éppen azt csináljunk, játék ez, csak veszélyes. Játszunk az életünkkel, és egymás életével is.

Lehet, mert rutinosabb vagyok, lehet, mert Eva nadrágja egyszerűbb eset, de a kezem már a bugyijában van. Érzem a selymes bőrét. Letérdelek, lehúzom a nadrágját, együttműködően kilép mindkét szárából. Jó kislány. Gyönyörködöm benne, végigsimítom finom bőrét, megmarkolom a vádliját, majd megpuszilgatom lányos combjait. Nem tart sokáig, mert másra vágyom. Hátrahajlok, miközben a kezem szép lassan elindul minél magasabbra, végighúzom, végigsimítom lábai oldalát, itt elérem a bugyija vonalát. Megint egy tanga van rajta, oldalt csak egy vékony pánt tartja. Megfogom, kissé elhúzom, hogy aláférjen az ujjam, és ekkor felnézek. Nézem azt a meseszép arcot, amely most kipirult, látni, hogy az ajkába harap, és látom a melle mozgásán, ahogy lassan, mélyen veszi a levegőt.

Majd a kezeim újra mozgásba lendülnek, de csak finom, alig érzékelhető mozgásba. Elhúzom ezt a pillanatot, amíg lehet. Újra őt nézem, nem a punciját, amit meztelen valóságában elém tár. Nézem őt, ő néz engem. Le nem veszem a szemem róla, miközben finom mozdulattal előrehajolok és egy puszit lehelek a vágyak netovábbjára, majd óvatosan belekóstolok. Eva felszisszen, de a tanga még mindig a térdmagasságában van, ezért kiléptetem belőle. Most már csak ide koncentrálok, a puncijára, mely teljesen borotvált.

De nem vesztem el a fejem, a gyerekszoba ajtaját bal kezemmel szegény plüssállatnak nyomom. Önző vagyok, csak én akarom látni ezt a csodát. Most, hogy már a tangája nem fogja össze a lábát, kezemmel jelzem a bokáján, hogy csúsztassa kissé el, a jobbat jobbra, a balt balra. Így több helye van a számnak, nyelvemnek és most már a szabad kezemnek is. Ujjaim hegyén érzem a kéj nedvét, ami puncijából szivárog. Ezt kihasználva bentebb nyomakodok. Eva mindkét kezével erősen a hajamat markolja, kissé fáj. A fájdalom és a legkívánatosabb punci csókolgatása érdekes elegyet alkot. De a fájdalom megszűnik, mert mint jó kormányos, Eva most a fejem két kézzel fogja, úgy tartja, irányítja, hogy neki a lehető legjobb legyen. Én is azon vagyok. Csókolózom olyan érzékin a puncival, mint ahogy csak egy női szájjal lehet. Hol finoman, hol vadul, nyalom, falom, nyelvemmel izgatom.

Isteni jó ez nekem, de már én is kezdek önző lenni, mást, többet akarok. Felemelkedem, Eva szemébe nézek, és megcsókolom. Ismerős érzés így csókolózni, hisz nemegyszer csináltam, de vele most először, hogy a szám az ő nedvétől ragad. Bizalmi dolog, egy bizalmas helyzetben. Nekem rettenetesen izgató, neki is az lehet, mert erősen a nyakamba kapaszkodik, és teljes erejéből visszacsókol. Csúszkálunk egymás szájában, nemkülönben a jobb kezem ujjai, amik folyamatosan ott lent kényeztetik. A ballal még mindig az ajtót nyomom. Alul, felül nedves ez a csaj, én szintén. Ennyi volt, ajkaink elválnak, két kezemmel a derekát fogom, és fel akarom ültetni a pelenkázóra. Beégtem, mert nem sikerül elsőre, pedig olyan vékony ez a csaj. Másodjára jobban nekiveselkedek, most sikerül.

– Kihagyhattad volna a tegnapi vacsit – viccelődöm, mert látta rajtam, hogy én, a nagy magas férfi, nem bírtam el elsőre ezzel a csinos testtel.

– Lüke – csak ennyit mond, mást nem, de a nézése annál beszédesebb. A pupillái ki vannak tágulva, a szeme fátyolos.

– Dőlj hátra – utasítom, de előtte egy csomó plüssállatot a háta és a fal közé szorítok. Lábait széthúzom, és látok mindent. A mindenséget.

Kissé kisandítok, a nappaliból beszűrődő gyerekhangokra figyelek, jókedv és nyugalom. A bal lábfejemmel nekifeszítek az ajtónak, remélem, szegény kis plüssállat nem sérül meg, és birtokba veszem a mindenséget, mit nő adhat egy férfinak. Nézem, ahogy ujjaim, egyik a másik után, el-eltűnnek ebben a meleg, sikamlós közegben, de csak hármat fogok be a szent feladatra, hogy Evát a csúcsra juttassam. Ebbe megint besegít a szám és a nyelvem gyors játéka. Nem is várakoztat meg, kirobban az orgazmus belőle. Teste megfeszül, érzem a szorítást az ujjaim körül is, amik még bent maradnak, de nem mozognak már. Fejem felemelem, elcsípem még az orgazmusa végét, látom az arcát, ami szinte lángol, az ajkát, amibe beleharap, és úgy préseli ki magából a levegőt. Nem tudom, otthon hogy szokott élvezni, így, mint most, vagy hangosan, és csak a gyerekek miatt fogja magát vissza. Majd máskor kiderül. Látom azt is, hogy kezeivel teljesen összegyűrte Sarah pelenkázójának plédjét, olyan erővel markolta.

– Luke… ez isteni volt.

– Nekem is. Szeretem, ha egy nőnek is jó velem.

– Figyelmes pasi vagy, de most te jössz.

Felegyenesedik, ültében hátratol, gyorsan leugrik a pelenkázóról, és határozottan megint megfordít. Ismét én dőlök neki az említett bútordarabnak. Kezei a nadrágom felé mozdulnak. Kapkodva kibontom magam, még gyorsabban lecibálom a nadrágom, és megint az ajtónak támasztok terpeszben. Eva nézi a férfiasságom, ami még nem pompázik teljes méretében, hisz eddig el volt nyomva. Kézbe fogja, felszisszenek. Hallja ezt, felnéz, rám mosolyog. Az egyik tenyerében tartja, a másikkal simogatja. A farkam érzi ezt, jó neki, és mivel már nem tartja semmi kordában, felveszi a bevetési formáját. Eva most megmarkolja, majd letérdel. Az előbőr hátrahúzva, az ujjával elkeni a nedvemet. Kapok egy puszit a hegyére, beleremegek. Bekapja a végét, majd kicsúsztatja szájából. Ezt többször megismétli. Ízlelgeti. Felemeli, hasamhoz nyomja, és a nyelvével a zacskómtól kezdve végignyalja. Oly mélyen beszívom a levegőt, hogy ha most gyertya égne a szobában, biztos elaludna. Le-fel húzogatja a bőrt, markolász, elveszek a kezeitől. Ja, a száját ki ne felejtsem. De a nyelve is nagyon tudja a feladatát. Tökéletes összkép. Még egy ilyen álomszép lányt nem láttam a farkammal bíbelődni. A testem nekem is remeg, a kezeimmel most én is erősen szorítom a bútorzatot. Érzi ezt ő is.

– Luke, menj el a számba, nehogy összefröcsköld a felsőmet – kapom meg az utasítást.

Már ettől majd elélvezek, hú, ez a csaj! De ahogy a zacskómat kényezteti és az ujjaival alulról feszíti a farkam merevedésének kiindulópontját, az isteni. Meg minden más, amit a másik kezével és a szájával csinál. Hol tanulta ez a nő? Nincs időm keresni a választ, kinyögöm a nevét, és a szájába élvezek.

Kapkodom a levegőt, le-fel emelkedik a hasam. Érzem, hogy még mindig lövellek. De nem látok semmit, mert minden eltűnik ebben a csoda szájban. A farkam kezd ernyedni, Eva, miközben még tartja, lassan kiengedi ajkai közül. Óvatosan az álla alá tartja másik kezét, mely eddig a farkam tövét masszírozta, vigyázva a felsőjére, nehogy ráfolyjon valami. Teljes siker, mind a szájában maradt, illetve most máshova került, mert látom, hogy nyelt egyet. Az anyját! Felsegítem, ezt udvarias cselekedetnek véli, de azon meglepődik, hogy magamhoz húzom és csókra nyitom a szám. De ez csak egy pillanatig tart, elfogadja a felkínált lehetőséget. Vad csókolózásba kezdünk, ismét itt az ismerős érzés, csak más az íze, hisz ez a nedv most belőlem jött. Megint csúszkál a szánk egymáson, nyelvünk a másik szájában, ettől még izgatóbb. Így vagyok ezzel én, de így lehet ezzel Eva is, mert a puncija ismét csatakos, érzem, mert megint ott matatok. Ujjaim keresik azt a helyet, ahol neki jó lehet, és mindent bele. Kis idő múlva érzem, hogy már nem csókol, csak a számba liheg, lóg a nyakamban, és ismét egy jót élvezett. Nagy sóhaj a részéről.

– Luke… te őrült bolond. Mit teszel velem?

– Nem tudom, ahogy azt sem, hogy te mit velem. Öltözzünk fel. Már zsibbad a lábam, ahogy ezt a francos ajtót tartom.

Meg se kell törölnöm magam, erről Eva gondoskodott, eltüntette a bizonyítékokat. Viszont neki kellene valami. Szokás szerint nincs papírtörlő. Ki gondolt arra, hogy ma szex lesz, de főleg arra, hogy itt, a gyerekszobában?

– Adj valamit, kérlek, nagyon ragadok alul, szinte folyok – néz rám elismerően.

Mivel nincs mit, odanyújtom neki a világoskék bokszeralsómat, amit éppen fel akartam venni. Pillanatnyi habozás után elveszi, és gyorsan megtörli magát vele. Rajtam van már a farmerem, elveszem az alsóm, és őt nézem. Magára húzza ezt a bugyinak nevezett alig valamit, imádom a tangát, mert nem sokat takar, aztán a nadrág következik. Eltüntet mindent a szemem elől, már csak az ízét érzem az előbbi együttlétnek.

– Gyerekellenőrzés, gyere – invitálom a nappaliba, de előtte még jól a fenekébe markolok. Mosolyogva nyugtázza, miközben hátrafordul.

A két tündéri gyerek merev tekintettel nézi a mesét, ránk pillantanak, amikor bemasírozunk, majd megint a képernyőre merednek. Filmmániások. Ez alkalommal hála az égnek. Asszisztáltak a bűnhöz, miből gyermeki ártatlanságukkal semmit sem érzékeltek. Én annál jobban, bizseregnek, szinte morajlanak a golyóim, olyan jót élveztem.

Leülünk, szorosan egymás mellé, és a csemetéinket nézzük. Hirtelen odahajolok a távkapcsolóhoz, és megállítom a filmet, mert tudni szeretném, mennyi van még hátra. Nem egész hét perc. Újra elindítom, mielőtt még reklamálnának. Ezek szerint elég gyorsak voltunk, most én is elmentem, igaz, Eva kétszer is. Rá is kérdezek.

– Eva, neked, ha jól éreztem, a végén még egyszer jó volt?

– Igen – lepődik meg kissé –, észrevetted?

– Úgy tűnt.

– Nem tudom, mi volt velem. Csak azt, hogy nagyon jól csókolsz.

– De nem csak ez segített a csúcsra jutni?

– Nem – mondja kissé gondolkodva.

– Mi még?

– Olyan kényes ez a téma – feleli. Szégyenlősködik azok után, ahogy leszopott?

– Szerintem nem sok olyan téma maradt a mai alkalom után, ami kényes terület lenne köztünk, na, ki vele!

– Én még nem csókolóztam úgy, mármint az után, hogy valaki elment a számban.

– Ez komoly?

– Igen. Teljesen bezsongtam tőle.

– Tehát ettől mentél el másodszorra, nem attól, mert a csiklódnál matattam?

– Nem, az is jó volt, de inkább a tudat, hogy mi éppen csókolózunk, az után… A kezed, az külön jó, hogy ott volt, mert megtartott, különben a padlóra rogyom, ugyanis az élvezettől teljesen elaléltam.

– Hát köszönöm… még ilyet nem mondtak.

– Én köszönöm!

– Akkor ebben kvittek vagyunk, de még mindig hiányzik valami. Mit takargatsz te előlem?

– Én semmit – lepődik meg.

– Akkor miért nem vetted le a felsőd? Mi az, amit én nem láthatok? – gonoszkodom életem legjobb szopása után. Igen, felkerült a korona a mai napra.

– Lüke, semmit.

– Csak a cicijeidet. Azokat miért dugdosod, miért nem láthatom?

– Lüke. Semmi ilyesmi nincs benne, csak így jött ki a lépés. Hiszen rajtad is volt póló, te se vetted le. Gondolom, azért, amiért én se, hogy gyorsabban szalonképesek legyünk, ha valami történik.

– Aha, tehát semmi titok.

– Nem! Bolond vagy! – nevet.

– Hiszem, ha látom – mondom, és felrántom a kezénél fogva. Már húzom is magammal vissza a gyerekszobába, a bűn színhelyére. Hangosan nevet, de nem ellenkezik. Már bent vagyunk, becsukódik az ajtó, nekinyomom a vállánál fogva, és hátralépek.

– Mutasd!

– Előbb csukd be a szemed, majd szólok, ha kinyithatod.

– Mi? – csúszik ki a számon. Az előbb felfaltam a punciját, ő lenyelte a spermám, és most megint ez a szégyenlősködés. Vagy direkt csinálja? Mindegy, szót fogadok.

– Szabad a gazda – mondja Eva, gondolom, ez azt jelenti, hogy kinyithatom a szemem.

Hú! Meseszép, kerekebbet rajzolni sem lehetne. Felé lépek, megpuszilom mindkét mellbimbóját, közben átfogom a derekát. Finom a bőre mindenhol. Újra távolodom, két kezembe veszem a melleit. Aranyosak, nagyon tetszenek.

– Gyönyörűek, csakúgy, mint te.

– Köszönöm. Megnyugodtál?

– Inkább felzaklattál a látvánnyal, ma megint nem fogok aludni.

– Lüke. Menjünk!

Pont időben érkezünk, már a filmzene megy a mese végén. Eva nem ül le, nézi a gyerekeket, ezért én is állva maradok.

– Túl családias ez így – jegyzi meg hirtelen.

– Hogy érted? – lepődöm meg.

– Túl idilli. Te nem így látod?

– Hát…

– Olyan, mintha egy család lennék mi itt most négyen. És ezt nem akarom. Megyünk is.

– De még nem is beszélgettünk.

– Majd máskor.

– Mikor?

– Nem tudom. Telefonon is lehet.

– Telefonon? Most ezt arra érted, hogy lebeszélhetünk egy randit?

– Például. De arra elég egy üzenet is.

– Ez komoly? És mi van, ha Brian elolvassa?

– Nem fogja.

– Nem szeretnék kötekedni, de ha zuhanyzol, akkor biztos megnézi, hogy mi jött a telefonodra, vagy nem?

– Nem. Biztos, hogy nem.

– Hú, ez veszélyes.

– Nem az. Mi megbeszéltük Briannel, hogy a mobil, az privát szféra, én se nézem az övét, és ő sem az enyémet.

– Nálunk nem így van, Aprilnek az a meggyőződése, hogy akinek nincs rejtegetnivalója, az ne aggódjon, ha a párja böngészgeti az üzeneteit.

– Ezért kell utána rögtön kitörölni.

– Jó, tényleg nem kötöm az ebet a karóhoz, de mi a helyzet akkor, ha üzenetet jelez a mobilod, te elolvasod, mondjuk pont ebédeltek, és Brian csak megkérdezi, hogy kitől kaptál üzenetet, illetve mi a tárgya?

– Nem! Hidd el, tényleg nem. Nem kérdezősködünk, ha el akarunk mondani valamit, azt úgyis megtesszük. Maximum azt mondom, hogy egy barátnőm volt.

Hm… túl laza ez a csaj, vagy én parázok sokat?

– Az én esetemben April ezt nem nyelné be.

– April féltékeny típus, ezek szerint.

– Nem állítanám.

– Pedig azt veszem ki az utóbbi pár mondatodból.

– Inkább csak rettenetesen kíváncsi.

– Akkor maradhatunk az üzeneteknél, ha jó lenne egy időpont?

– Neeem! Nálam nem. Azonnal bukta lenne.

– Kérd meg, hogy a jövőben ne nézegessen bele a te mobilodba.

– Figyelj, Eva, mivel szabad bejárása volt eddig, ha most erre kérném, azonnal gyanakodna.

– Te is megnézed az ő mobilját?

– Igen, de nagyon ritkán. Én egyszer, míg ő százszor.

– Akkor nekem küldhetsz, amit akarsz. Célratörőt is – rám mosolyog. – Én meg csak valami általánosat, és akkor tudni fogod, hogy akarok valamit.

– Szexet? – vigyorgok.

– Miért is ne? – kacérkodik.

– Oké. Csak egy utolsó kérdés. Kódolt a mobilod, tuti, hogy nem fér hozzá Brian?

– Luke, te mennyit aggódsz!

– Nem válaszoltál.

– Kódolt, ahogy Briané is, de ha nincs ez a funkció bekapcsolva, akkor se nézi meg. Megyünk, ez a te családod, az enyém meg otthon vár – összegzi tömören a helyzetünket, és már viszi is Mike-ot az előszoba irányába.

Az előbbi keménysége ellenére, mikor kilépnek az ajtón, érzékin megpuszil, de most az arcomon, és a fülembe súgja:

– Írj valamit, csak úgy próbaként.

Mikor távoznak, a konyhaablak felé veszem az irányt. Nézem, amíg be nem fordulnak a sarkon. Ez az üzenet dolog idegesít, ebből lehet ám nagy galiba. Ellenben ő tudja. Írjak neki valamit? Próbaként? Mit? Esetleg azt, hogy kedd 13:00. Vagy nem a randi időpontjára gondolt? Valami szépre, hisz ő egy művészlélek, egy festőnő. Versre? Azt írtam már neki egyet gondolatban, de már nem emlékszem rá. Sikerül még egy? Elvileg nagyon kommunikatív vagyok, és jól bánok a szavakkal. Akkor próba szerencse!

Jó az idő, kimegyünk az erkélyre. A mobil velem van, legalább addig lekötöm magam, és már Aprilnek is jönnie kell lassan.

Hogy is mondta Eva? Túl családias, túl idilli. Tényleg olyan volt, és most nagyon mocsok leszek, de szeretném, ha ők lennének a családom. Sarah, Mike és Eva. Forgatom a kezemben a mobilom, gondolkodom. Mit is írjak? Nem tudom, ezért felállok, és a tájat nézem. Felemelem Sarah-t is, mert ő is szeret kukucskálni, és tényleg teljesen más érzés lehet neki innen, a karomból, mint lentről, az ő magasságából. Az olyan lehet szegénykének, mintha sitten lenne, mert a rácsokon át nézhet csak ki.

Visszaülök a székembe, hagyom, hogy a lányom tegye a dolgát, én pedig megint a szövegen töröm a fejem. Beugrik pár jónak vélt sor, de még megrágom egy kicsit.

Koncentrálnom kell, elismételgetem magamban, hisz nem hoztam papírt meg íróeszközt. Szépen lassan összeáll egy szöveg, ami szinte versformára sikeredett. Gyorsan, amíg el nem felejtem, bepötyögöm a szöveget a telefonomba. Hé, nem is rossz! Mi az hogy? Tök jó, legalábbis nekem tetszik. Mikre vagyok én képes? Mindig mondtam, és most igaz az a tézisem, hogy a puncival lehet egy férfit motiválni. Tessék, mit ki nem hozott belőlem? Többször átolvasom, kicsit belejavítok, jobb is, hogy nem papírra írtam, csak összevissza lenne javítgatva meg firkálva. Kész!

Mi szeretnék lenni?
Kád, mi ölének vizében nedvesen tarthat,
Törülköző, mi illatos bőrödről vizet harmatként ihat,
Fehérnemű, mi érzékin testedhez tapad,
Egy szerencsés, ki neked mindebből naponta adhat.