Nemere István

A kozmosz korbácsa

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-561-4

MOBI ISBN 978-963-453-562-1

Tartalom

1. A riadó

2. A rejtélyes utas

3. A város vergődése

4. Salinas…!

5. A halál neve

6. A végső harc

1.

A RIADÓ

"…azon a nyáron még senki sem sejtette vala, hogy közéig már a szörnyű vég. Amikoron pedig az beköszöntött vala, a város lakóinak legjava nem akarta elhinni: itt vagyon már a fekete halál…"

(Stephanus Eremen: A fekete halál krónikája. A. D. 1342.)

– Mi lesz ma a tévében? – kérdezte Rader.

Az ablaknál üldögélt, és kifelé nézett. Az égbolt már erősen szürkült; nyolc óra felé járhatott. A férfi egy pillanatig mérlegelte, kigördüljön-e a teraszra – eszébe jutott, hogy már hűvös lehet odakünn. Hiába van nyár, az esték néha borzongatóak. Vagy csak ő érzi így…? Hatvanhárom éves, igen, az öregséggel sok kellemetlenség jár együtt. Például az örökös fázékonyság. Nem nagy öröm látni, hogy az évek múlásával az ereje is megfogyatkozik az embernek. Egy biztos: egészségesebb már nem leszek – tette hozzá gondolatban, és kissé megkeseredett a szájíze.

– Valami ócska krimi – felelte a felesége. Desna kis tálcával jött a szobába, és elégedetlenül rázta ősz fürtös fejét. Apró termetén sötétkék selyem otthonka feszült. – Itt a gyógyszered, vedd be.

Rader megfogta a vizespoharat, a tálcát térdére fektette. Vigyázott, hogy házikabátja széles ujja le ne seperje a kis színes korongokat. Alatta megnyikordult a tolószék, mintha a kerekek már futni-forogni akarnának.

– Lehet, hogy ez egy jó krimi lesz – jegyezte meg makacsul, reménykedve.

– Jó krimi, jó krimi… Csodálom, hogy van kedved ilyesmit nézni, folyton csak lövöldöznek… Neked aztán éppen eleged lehet a lövöldözésből, nem?

Rader lenyelte az utolsó tablettát is; a hideg víz jólesően ömlött szét benne, érezte. Visszaadta a tálcát, és úgy döntött, mégis kimegy a teraszra. Megmarkolta a hajtókereket. A gumik nyisszanva fordultak el a padtón. Néhány határozott mozdulat, ajtónyitás, és máris a barna, hatszögletű kőcsempéken gördült a kocsi. A férfi összehúzta mellén az inget, és a korláthoz hajtott, féloldalasan. Ha kicsit előbbre hajolt, láthatta odalenn az utcát is. De inkább elnézett messze, a Város fölé. A nyolcadik emeletről látta a nagy bazilika zöldes kupoláját, a régi királyi palota vörös kőtornyát. A domboldalakra felfutó kanyargós Utcákat, a központi pályaudvar fekete-fehér műmárvány tömbjét. A láthatár szélén – majdnem mindig kékes párába burkolózva – a felmeredő tevetornyot is. A láthatártól láthatárig nyúló végtelen tetőtengert.

Rader itt született, itt élte le eddigi éveit. Szerette a folyót, a parkok zöldjét, a belváros kétszáz éves házait. A magas és keskeny hidakat, a rakpart régi kőoszlopait. Néha úgy érezte, nem tudna máshol élni. Igaz – nem is próbálta soha.

Ha behunyta a szemét, akkor is ugyanezt látta. Naponta legalább egy órát üldögélt itt. Ismerte már a napszakok árnyékait, tudta, mikor hol bújnak meg a fekete foltok. A felhők fátyla megváltoztatta a tetők vörösesbarna, sötétszürke vagy vidámrózsaszín árnyalatait. Kies volt a Város égő nyári napizzásban és más ősszel, az ég alján rohamra készülődő fenyegető esőfelhőkkel.

Odalenn az utcán sziréna hangja hallatszott; egy autó csikorgó abroncsokkal vette a kanyart. Radernek megint eszébe jutottak a régi idők. Amikor a lába egészséges-engedelmes volt, és alatta is így rohant egy-egy autó. A szirénahangra kelletlenül ugyan, de megnyílott az autófolyam. Néha úgy érezte, óra ketyeg az agyában, minden múló másodperc beléje hasított, nem érkeznek-e későn vagy túl későn…

A felesége utána jött a teraszra.

– Megfázol – mondta rosszallóan, de harag nélkül. Lágy-puha pokrócot terített Rader vállára, mellére. Az öreg nem válaszolt, de magában elismerte: Desnának igaza volt megint. Még néhány perc és tényleg megfázott volna.

A sziréna odalenn hirtelen elhallgatott. Desna kihajolt a korláton, aztán meglepődve mondta:

– Itt álltak meg a kapunk előtt. Rendőrségi kocsi…

Rader behunyta a szemét. Mint mostanában annyiszor – ismét emlékezett. "Mi más maradt nekem? – kérdezte néha Desnától. Csak az, ami volt…" Valaha minden reggel megállt itt egy kocsi, igaz, azon nem volt sziréna, se kék fényű lámpa. Csak egy rádiótelefon antennája. A készülék belül, a kényelmes ülés karfájába építve. Rader még ma is tenyerében érzi a hűvös műanyag kagyló enyhe ívét. Reggelente ezzel a mozdulattal kezdte a napot, a munkát. Telefonhangok, amelyek manapság olykor álmában is visszatérnek. "Jó reggelt, uram." "Jó reggelt, ügyeletes. Mi volt az éjjel?" Az ügyeletes szenvtelen beszámolója. Betörés, rablás, erőszak, útonállás, csempészet – a hétköznapok költészete és mocska. Végtelen volt a sor akkor, és biztosan végtelen ma is. Hiszen az emberiség nem javul meg. Vagy ha mégis, ezt olyan lassan teszi, hogy a folyamat észrevehetetlen – filozofált Rader a teraszon.

A bejárati ajtónál felvijjogott a csengő. Türelmetlenül, hosszan. Rader kinyitotta a szemét:

– Nofene, ki lehet az…?

Az asszony vállat vont:

– A gyerekek mindig telefonálnak előbb. Talán valamelyik szomszéd? – miközben átsietett a szobán, Rader határozatlan mozdulattal lökdöste kocsiját vissza a szobába. Férfihangokat hallott az előszobából; gyorsan lekapta válláról a pokrócot, és a díványra dobta. Éppen jókor – egy sovány, magas, szikár férfi sietett be, messze megelőzve Desnát.

– Nocsak! Brohl…! Tényleg magát látom, vagy öreg szemem káprázik? – kedélyeskedett Rader, ugyanakkor nem tudta leplezni csodálkozását sem. Brohl eljött hozzá. Ennek fontos oka kell, hogy legyen.

– Üdvözlöm – a férfiak kezet szorítottak. Rader a tolószékből nézett fel vendégére, aztán türelmetlenül intett:

– Üljön le. Csak nem maguk szirénáztak?

Brohl arcán kiütköztek már a szőrszálak. Reggel borotválkozhatott, állapította meg Rader villámgyorsan, és azt is jól látta, hogy a férfi ideges. Bár ezt próbálja titkolni…

– Mi szirénáztunk. Sietnünk kell.

– Még egy kávét sem iszik? Desna, kávét kérünk!

– Ne fáradjon, asszonyom. Azonnal indulunk a kapitányságra.

– Nem azért mondom, Brohl, de enyhén szólva furcsán viselkedik. Szirénázva robban be ide csak azért, hogy lihegve közölje: máris távozik – Rader tudta, megengedheti magának ezt a hangot volt beosztottjával szemben. Még akkor is, ha Herbert Brohl időközben az ötmilliós Város rendőrfőnöke lett…

– Úgy értem, ön is velünk jön – mondta Brohl, és arcán gyors, ideges mosoly suhant át.

– Látom, tréfás kedvében van – felelte Rader mosolyogva, de felpillantva tekintete találkozott Brohl pillantásával. Az öreg azonnal tudta, hogy a másik komolyan beszél. Ezenkívül a tiszt szemében még mást is észrevett.

– Baj van, Brohl…?

– Nagy baj, főnök. Az imént beszéltem az Elnökkel. Mindketten rögtön magára gondoltunk…

Desna ősz feje bukkant fel az ajtóban; biztosan hallotta az utolsó szavakat.

– Tréfál, Herbert? El akarja vinni ezt a szegény nyomorékot? Desna legalább huszonöt éve ismerje Brohlt, vagyis azóta, mióta a férfi zöldfülű újoncként bekerült férje nyomozócsoportjába.

– Nem tréfálok, asszonyom. Szükségünk van a hatalmas tapasztalatára és a szakértelmére – bizonygatta Brohl komolyan.

– Ne hízelegjen – zsörtölődött Rader, majd kezével a tolókocsi karfájára csapott. – Erről megfeledkezik, barátom. Én már nem mozgok olyan könnyedén, mint valaha… És különben is, miről van szó?

Bejött Brohl sofőrje, egy nagy termetű rendőr, és megragadta Rader székének támláját. Desna látta, most már tényleg elviszik az "öreget", és különösebben a férje sem tiltakozik ez ellen… Belenyugodott hát; gyorsan előkapta férje egyik zakóját. Brohl kiszaladt a folyosóra, és felhívta a liftet.

Rader tanácstalan pillantást vetett feleségére:

– Látod… elhurcolnak.

– Legalább nem fogsz unatkozni ma este – sóhajtotta az asszony, majd halkan hozzátette: – Igaz, én sem.

Rader ismerte Desnát – ismerte harmincnégy éve –, és tudta: a mai estét ideges várakozással és aggódással tölti majd, míg csak hírt kap az "öregről". De már nem maradt idejük – csattant a lift ajtaja, Brohl egyetlen sietős mozdulattal búcsút intett Desnának. Rader az összecsukódó ajtók keskenyülő résén át látta a feleségét – majd a lift hirtelen elindult lefelé.

– Egy biztos: a célratörést és az energikus tevékenységet jól megtanultam éhtől – mondta Brohl. A megtermett rendőr szótlanul állt mellettük, a tolószéket markolta, mintha attól tartott volna, hogy Rader megszökik.

– Mindig jó tanítvány volt, Herbert.

– Köszönöm. De azt hiszem, ma éjszaka még sokat tanulhatok öntől – felelte a Város rendőrfőnöke, és kitárta a liftajtót. A földszinten voltak.

Egy perccel később az elektroautó szirénázva indult el a ház elől. A sofőr azonnal gyorsított. A szürkület már-már éjszakába fulladt, feketék lettek a házak, az úttest. Csak a kirakatok, a reklámok világítottak. Az égbolt homályos buraként, tompán csillant.

– Ilyentájt soha nem járok az utcán, azóta – mondta Rader, élénken körülnézegetve. Aztán a látványtól hirtelen elszakadva visszatért a jelen helyzetbe. Hátát az ülésnek feszítette és Brohlra pillantott. – Nos…? Ne legyen szűkszavú, Herbert. Halljuk, milyen csávába kerültek.

A rendőrkapitány a térdén dobolt ujjaival; látszott az arcán, hogy összpontosítja figyelmét. Rader ismerte ezt a szokását, becsülte is érte. Brohl soha semmit nem hamarkodik el, megfontolja a lépéseket, akár a jó sakkozó. Most is ez történt; a kapitány villámgyorsan végiggondolta az eddigi eseményeket, és attól a ponttól kezdte mesélni, ahonnan a könnyebb megértés kedvéért szükségesnek tartotta:

– Azt ugye tudja, kapitány úr, hogy a Holdon épített két kupolaváros közül az egyikkel mi tartjuk fenn a közlekedést…

– Egyelőre nem szenvedek aggkori elmegyengeségben, Brohl. 2012-ben épült az a holdi város. Úgy emlékszem rá, mintha ma lett volna; hisz csak tizenegy év telt el azóta…

– Így van. Átlag hetente két járatot indítunk oda-vissza. Az űrben történő bonyolult átszállások elkerülésére olyan utas- és teherszállító járműveket használnak, amelyek a régi űrkompokhoz hasonlítanák. A Földről, vagyis a Város repülőteréről rakétaként indulnak, és a Holdon is így szállnak "le. Visszafelé jövet viszont a Föld légkörében már repülőgépként viselkednek, szárnyak segítségével landolnak a reptéren…

– Brohl, mióta nyugdíjas vagyok, sokat olvasok és tévézem… Ezzel azt akarom mondani, hogy általában tudom, mi történik a nagyvilágban és a Városban…

– Értem. Akkor hát mellőzöm a technikai részleteket… Szóval, harminc perccel ezelőtt kétségbeesett rádiótáviratot kaptunk a Holdról, a Luno-I-es kupolavárosból. Az ottani rendőrparancsnok jelentette, hogy a városkában járvány tört ki. Az első megbetegedést az ottani orvosok a kora délutáni órákban észlelték; ám csak később jöttek rá, hogy járványról lehet szó; tizenkilenc óráig a teljesen azonos tünetéket mutató megbetegedések száma elérte a kilenc főt.

A kocsitelefon halk búgással és fel-felvillanó zöld fénnyel hívást jelzett. Brohl felkapta a hallgatót. A közlés rövid lehetett, mert szinte azonnal válaszolt: "Köszönöm", és letette.

– Helyesbíteni az iménti adatot. A Holdon a betegek száma már tizennégy fő.

Rader megőrizte nyugalmát. De nem nézte már az elsuhanó neonreklámokat, az utcát. Nőtt benne a feszültség. Közben átrobogtak egy hídon, közeledtek a belvároshoz. A nagy termetű sofőr remekül vezetett, el-elsuhant a tétovázó autók között. A sziréna most hallgatott.

Járvány a Holdon? – töprengett Rader. Nyilván nem csupán erről van szó. Brohl a város biztonságáért felelős, és ha – mint mondta – magával a köztársasági elnökkel beszélt a dologról, akkor baj van, biztosan nagy baj. És az a baj itt van a földön, a Városban, nem a Holdon.

– A tünetekről majd az orvosszakértők számolnak be. Most csak a leglényegesebb dolgokat közlöm – folytatta Brohl kapitány.

– A holdvárost természetesen azonnal lezárták. Ám még a járvány felfedezése előtt, a mi időnk szerint délután négy órakor eljött onnan egy űrrepülőgép … ide, a Városba.

– Leszállt már? – kérdezte röviden Rader. Valami újra megfeszült benne, acélhúr a testben. Az öreg férfi megfeledkezett béna lábairól. Agya villámgyorsan osztályozta az eddig hallottakat.

– Negyedórával a hír vétele előtt – bólintott Brohl komoran.

– Mire, intézkedtünk volna, kiderült, hogy a Holdról érkezett utasok elszéledtek a Városban.

Súlyos lett a csend.

– Még nincsenek halálos áldozatok a kupolavárosban? – kérdezte aztán Rader halkan, reménykedve.

– Az ottani orvosok szerint hamarosan várható néhány haláleset… Erre mutat a kór rohamos kifejlődése és a betegek állapotának rendkívül gyors romlása… A holdi orvosok tehetetlenül állnak a kórral szemben, mert az nem minden részletében hasonlít az ismert betegségekre.

– Mi lesz az én feladatom? – Rader mélyet lélegzett. A széles sugárút végén feltűnt a központi rendőrkapitányság masszív, tízemeletes épülete. Sok ablakban égtek még a fények. Radernek eszébe jutott, hogy amióta kényszernyugdíjazták a lába miatt, csak kétszer járt itt. Egyszer a búcsúztatási ünnepségen – amely afféle humánusabb temetési szertartásra emlékeztette –, másodszor pedig a kitüntetése átvételekor. Azóta csak álmaiban látta ezt az épületet.

– A következő órákban óriási méretű tömeges akciókat kell indítanunk – Brohl hangja komolyan kondult. – Persze azonnal önre gondoltunk, de a miniszter megnyugtatására megkérdeztek a személyzeti nyilvántartó komputert, hogy a vezető beosztású tisztek közül a múltban ki vett már részt ilyesmiben. Egyetlen név jelent meg a képernyőn…

– … és az az enyém volt – bólintott meglepődés nélkül a felügyelő. – Az a bizonyos hatalmas razzia 2008-ban volt; az atomfizikai kutatóintézetből ismeretlen tettesek elloptak néhány tartály rendkívül veszélyes sugárzó izotópot… Másfél napig tartottuk lezárva a Várost, míg a tartályok sértetlenül előkerültek.

– Emlékszem – mondta Brohl sietve, mert közben a kapitányság elé értek. – Akkor már az ön csoportjában dolgoztam, uram. Nem sokkal később nevezték ki önt a kapitányság élére.

– Igen. Én lettem a rendőrkapitány – suttogta Rader; Brohl ezt már nem hallotta. Fékcsikorgással érkeztek a bejárathoz. Az őrt álló rendőrök tisztelegtek – ismerték Brohl szolgálati kocsiját. A kapu mögött elfordultak – beton alagút lejtett a mélybe. A ház alatti tágas garázsban közvetlenül a liftakna mellé kanyarodtak. A sofőr kiemelte és a tolókocsira helyezte az öreget; Brohl pedig betolta a liftbe. A sofőr odalenn maradt.

– Hány utas volt a gépen? – kérdezte Rader röviden.

– Harminc és négyfőnyi személyzet.

– Karanténnal hogy állunk?

– Az elsőt most rendezik be. Csak ne legyen szükség többre… Az űrrepülőgép személyzetét természetesen azonnal odavitettem.

Rader tudta, hogy a tizedik emeletre mennek. A "padlásra", ahogy régebben mondogatták. Kíváncsi volt, vajon ma is járja-e még ez a zsargon a kapitányságon. Vagy az efféle dolgok is megváltoznak, ha a régi főnök helyett új érkezik…? Végtére is, pár év eltelt azóta. Az lenne a furcsa, ha semmi sem változott volna.

– Mit szólt a miniszter, amikor a komputer az én nevemet dobta ki?

Brohl arcán kesernyés mosoly szaladt át.

– Őszinte leszek… Nem örült. De belátta, hogy a tapasztalt mester jobban, hatásosabban játssza el a koncertet, mint az a művész, aki azt csak kottából ismeri.

– Szép hasonlat – bólogatott Rader szaporán. – Teljhatalmat kapok?

– A Város rendőrségére bízták az összes, szükséges intézkedés jogát.

– Micsoda körmönfont fogalmazás… de végtére is, ez éppen azt jelenti, nem?

– Így van, uram.

A lift megállt. Brohl kitolta Radert a folyosóra. Az ott siető civil és egyenruhás rendőrök megrökönyödve bámulták a jelenetet. Nem mindennapi látvány volt. Herbert Brohl kapitány egy civilruhás nyomorék kisöreget tologat a folyosón, akárha a "felhőtlen öregség otthonában" dolgozna… Aztán a régiek közül többen felismerték Radert, odasiettek.

– Kapitány úr…!

– Rader, ez aztán a meglepetés!

– Hogy vagy, öreg fiú?

– Száz éve nem láttuk, uram.

– Csak nem szolgálatba lép ismét, kapitány úr?

Raderbe új erő költözött. Az ismerős arcok láttán rögtön jobban érezte magát. Megfeledkezett a lábáról is. A feléje nyújtott kezeket szorongatta, mosolygott. Nevükön szólította egykori munkatársait. Brohl közben nem állt meg, kitartóan tolta a kerekes széket saját irodája felé. Végre bezárult mögöttük az ajtó. A jókora teremben néhány férfi várakozott, a legtöbben civilben voltak. Brohl megtorpant.

– Uraim, Rader nyugalmazott rendőrkapitány fogja vezényelni az akciót… Rader úr, ezek a beosztottjaim és a kirendelt szakértők.

Rader körülpillantott, és azonnal elemében volt. Tiltakozva emelte fel a kezét:

– A bemutatással várjon még… Először a technikai feltételeket teremtsük meg. Ennek sokkal nagyobb a jelentősége, mintsem gondolná. A gyors hírközlés ilyenkor életbe vágóan fontos… Kérek ebbe a terembe három-négy videotelefont, egy telexet, több rövidhullámú rádió adó-vevőt. Kapcsoljanak közvetlen vonalat a járványügyi kutatóintézethez és a Város katonai parancsnokságához. Amint létrejönnek a karanténállomások, azokkal is több csatornás összeköttetést kérek… A falra dobják fel a Város térképét; a legnagyobb és a legrészletesebb térképet hozzák ide, amelyen a külvárosok is rajta vannak, az utolsó sikátorig… Brohl!

– Uram?

– A miniszter mit szólna egy kordonhoz?

– Nem tetszene neki, de fogcsikorgatva áldását adná rá…

– Értem. Egyelőre intézkedjenek, hogy álljon le az egész kifelé irányuló közlekedés. Minden helyiérdekű vonat, autóbusz, no és a légiközlekedés is, természetesen. Még csak az hiányzik, hogy ezt az átkozott nyavalyát széthurcolják a világba…! Villámsebesen tegyék ide elém a harminc utas névsorát. Remélem, a lakáscímük is megvan már.

A rendőrkapitányság tizedik emeletén lázas munka kezdődött. A leendő munkatársak bemutatására ezért csak később került sor:

– Az akcióhoz két igen tehetséges fiatal tisztet rendeltem ki – mondta Brohl Radernek, és intett embereinek, lépjenek közelebb. – Dragos hadnagy a kábítószeresektől és Helver hadnagy a gyilkossági csoporttól.

Dragos magas, fekete hajú, keskeny vállú férfi volt; az arcát a bal füle mellett régi sebhely csúfította el. Ám a hadnagy igyekezett mosolyogni – tudta: ilyenkor a sebhely majdnem eltűnik szélesre hagyott oldalszakálla alatt.

Helver alacsonyabb volt és hirtelenszőke, az arca rózsaszínű. Kicsit szögletesen mozgott, és komoly arccal tett-vett. Talán a gyilkossági csoportnál látott szörnyűségek tették ilyenné.

– … Laerdal professzor a belügyminisztérium járványügyi tanácsadója…

A professzor majdnem egykorú volt Raderrel; a két férfi kemény mozdulattal fogott kezet. Laerdal ősz halántéka, erős álla némi rokonszenvet ébresztett az öreg kapitányban, ugyanakkor tapasztalata azt súgta, ne hagyja magát befolyásolni a külsőségektől.

– Mi már találkoztunk egyszer – mondta Laerdal. – Valamelyik minisztériumi fogadáson vagy nagykövetségen…?

– De én akkor még szép szál legény voltam – intett Rader kesernyés mosollyal nyomorék lábára. Hiába kutatott emlékezetében, a professzorra nem tudott visszaemlékezni. Mellesleg most nem volt ideje a töprengésre – Brohl egy középkorú, alacsony, vörös hajú, szeplős férfit vezetett eléje, aki a hadsereg egyenruháját viselte:

– Noyers őrnagy a minisztérium és a hadsereg összekötő tisztje. Ha szükségünk lesz a katonákra, rajta keresztül mindent elintézhetünk…

Rader nem túlságosan örült Noyersnek; jól tudta, hogy az efféle tisztek mindig és minden poszton csak és kizárólag a titkosszolgálatnak dolgoznak. De végül is neki, a nyugdíjas rendőrnek, semmi félnivalója nem volt már a kémszolgálatoktól. Kívülállóként nézhette kisded játszmáikat – ha egyáltalán belelátott a kártyáikba…

– Később, ha bármilyen szakértőkre lesz még szükségünk, majd iderendeljük a megfelelő embereket – mondta Brohl. Rader közben látta, hogy a nagy teremben rendőrök és civil segédszemélyzet szereli fel villámgyorsan a kért berendezéseket. Az egyik ablaknál, erős fényű lámpa alá tettek egy nagy asztalt. A falra színes térképet akasztottak. Technikusok és telefonkezelő titkárnők is megjelentek, jegyzetfüzetekkel és magnetofonokkal foglaltak helyet a készülékek mellett.

– Itt az utasok névsora – jött Helver, és a papírlapot az asztalra tette.

– A rádiós járőrkocsikat utasítsák: szedjék össze ezeket az embereket – mondta Rader, és homlokán megfeszült a bőr.

– Hol van az első számú karanténállomás?

– A Központi Kórház fertőzőosztályán – felelte Laerdal.

– Hány férőhely? – csattant Rader következő kérdése.

– Csupán ötven szabad ágy van.

Rader csak egy másodpercig töprengett. De azonnal tudta, mi a teendő. Nyilvánvaló, hogy ilyen helyzetben jobb – sőt szükséges – egy merész, nagy méretű "túlbiztosítás".

– Azonnal nyitni kell egy másikat, ahol legalább százötven-kétszáz embert tudunk elhelyezni.

– Hiszen a gépnek csak harminc utasa volt – mondta értetlenül Noyers őrnagy.

– Igaz. De a legtöbbnek van családja is – vágta rá az öreg. – Máris találkoztak szeretteikkel, no és útközben? A repülőtérről hazatérőben? Ha busszal vagy metrón mentek haza, vagy beugrottak egy-egy boltba vásárolni valamit? Hány emberrel kerültek kapcsolatba, érintkezésbe…? – Mivel Helver már elment a listával, hát Rader Dragosra nézett. – Hadnagy, üljön a riadókocsikat irányító rádióadóhoz és közölje a kocsik parancsnokaival: a fertőzésgyanús személyeket vigyék a Központi Kórházba, de útközben kérdezzék ki őket, jegyezzék fel, merre mentek haza a repülőtérről, hol és kikkel érintkeztek közben! Utána ezeket az embereket is be kell vinni karanténba!

– Ez óriási munka – jegyezte meg komoran Brohl –, és nekünk pillanatnyilag csak húsz járőrkocsink van a Városban.

– Nem mondtam még, hogy az összes szabadnapos rendőrt be kell hívni szolgálatba? – csodálkozott Rader. – Ez alapvető dolog, ma éjjel egyetlen egyenruhás ember sem alhat… Telefonáljon a rádió stúdiójába, hivatkozzon a miniszterre… Olvassák be a rendőrkapitánynak az otthon tartózkodó rendőrökhöz intézett felhívását… Noyers őrnagy!

– Uram?

– Kérjen a seregtől kettő… nem, inkább három egészségügyi századot. Vegyvédelmi és járványellenes felszereléssel persze, ahogy illik. Amint készen állnak, szóljanak ide, majd megmondjuk, melyik körzetekben kezdjék az akciót…

– Máris intézkedem.

– Brohl, közben érdeklődjön, lezárták-e a teljes kifelé irányuló forgalmat. Ha csak egyetlen fertőzött egyén is elhagyja a Várost, végünk van, értik?

A taxi lámpái szinte alagutat fúrtak a sötétségbe; a vasúti felüljáró környékén és a külvárosi utcán csak itt-ott égett egy-egy lámpa. A fekete homály parttalanul borított el mindent. A négy-öt emeletes házak ablakai javarészt sötétek voltak.

– Itt álljunk meg? – kérdezte a sofőr.

– Igen – a magas, vállas férfi megmarkolta táskáját, és fizetett. Az elektromotor olyan halkan járt, hogy alig lehetett hallani. Csak a kis kerek lámpa jelezte a szerelvényfalon smaragdzölden, egyenletes fénnyel: a motor működik.

A férfi kiszállt, és gyors léptekkel elindult a járdán. A sofőr lassan megfordította az autót, és elindult visszafelé. Hiába figyelte a néha feltűnő embereket, senki sem intette le.

Az utas közben elérte a következő sarkot és, jobbra fordult. "Inkább kétszáz métert gyalog, mint utána lebukni egy fecsegő taxis miatt," – gondolta. Elégedett volt magával; eddig minden gyorsan és simán ment, már csak egy dolog maradt hátra. A legfontosabb. De ma melléje szegődött a szerencse, úgy látszik. Éppen ideje volt. Szóval ma az is sikerülni fog…

Előbb óvatosan szemlélte a házat, csak utána lépett a félhomályos lépcsőkre. A liftet nem kedvelte, a mai energiahiányos időkben nemegyszer előfordul, hogy kikapcsolják az áramot. Márpedig ma éjjel nem engedhet meg magának semmiféle időveszteséget. Inkább nekieredt gyalog a lépcsőknek, a negyedik emeleten már kissé szuszogott. De gondolatban legyintett: "Negyven év még nem kor!". Itt is óvatosan lesett jobbra-balra, csak utána vágott neki a folyosónak. Nem kedvelte az efféle keskeny helyeket. A házban csend volt; csak valamelyik ajtó előtt elhaladva hallott a férfi bentről hangokat. A legtöbben tévéznek, gondolta.

Az utolsó előtti ajtónál, majdnem egy teljés percig hallgatózott, mielőtt megnyomta a csengőt.

– Gyerekek, jók voltatok? – Clermont papa az ajtóban állt, és mosolygott. A férfi széles mosolya azonnal jókedvre derített minden szemlélőt; kerek arca maga volt az örökös vidámság. Az egész környéken ismerték, és a gyerekektől az öregekig mindenki kedvelte is a férfit. Mindenkihez volt kedves szava; tréfás mondásait is gyakran idézték. "Clermont papának" szólították a közeli áruházban éppúgy, mint munkahelyén, a városi gázműveknél. Állítólag a felesége is vezetéknevén hívta, a gyerekekről nem is beszélve… A három lurkó átrohant a szobán, és egy perccel később már a díványon dögönyözték apjukat. Az asszony közben hiába próbálta csitítani az éktelen csatazajt; inkább nekilátott férje bőröndjének. A használt fehérneműk alól hamarosan műanyag keretbe öntött furcsa tárgyak kerültek elő.

– Holdkőzet – szuszogta Clermont papa, amint sikerült leráznia magáról szeleburdi utódait. – A kupolavárosokban lépten-nyomon ilyesmiket árulnak. Méghozzá nem is olcsón, a zsugorik! Pedig ott aztán semmiből sincs annyi, mint holdkőből – nevetett egy hatalmasat, és, folytatta: – gyerekek, ha jók voltatok, kaptok egy-egy valódi holdi követ…

A gyerekek üvöltve vetették magukat a bőröndre. Az asszony a kis szőke fejek felett az urára mosolygott:

– Mindent elintéztél?

– Igen. A hivatalos ügyeket is, meg a mienket. A nagynénéd igen kedvesen fogadott. Képzeld, lilára festette a haját, úgy néz ki, mint egy meglett korú, ám kissé hervadt orchidea… – Clermont akkorát nevetett saját viccén, hogy a, falak belerengtek. Talán ezért sem hallották meg rögtön a csengőt.

– Ki lehet az…? Gyerekek, csend legyen! – kiabált az asszony. A bejárati ajtót akkor már ököllel verték, és egy türelmetlen férfihang kiabált valamit.

Tíz másodperccel később Clermont papa már nem nevetett. A családja is megkövültén és csendben szemlélte a beözönlő rendőröket. Ezúttal még a családfő is hallgatott.

– Ön Fran Clermont?

– I… igen – dadogta a kerek képű házigazda.

– Az imént érkezett haza a Holdról a 416-os járattal?

– Igen.

– Az alkotmány 190-es pontja értelmében önt egészségügyi karanténba szállítjuk. Haladéktalanul – az őrmester körülnézett a lakásban és valamivel halkabban tette hozzá: – Természetesen egész családjával együtt.

– Mi… mi történt? – dadogta újra Clermont.

– Minket is? Miért? – döbbent meg az asszony. Ugyanakkor a gyerekek felujjongtak:

– Karanténba megyünk! De jó!

– Az mi…?

– Ott még úgyse voltunk!

– Igazi rendőrautóval visznek?

– Ugye szirénázni is fognak?

– Ha nem lesz sziréna, sikítok!

Clermont papa sápadtan nézett körül:

– Összeszedem… a holminkat.

– Ne hozzanak semmit – rázta fejét határozottan az őrmester. – Majd ott kapnak mindent, ami szükséges. Ne vesztegessük az időt, zárják be a lakást. Azonnal indulunk. Útközben lesz még néhány kérdésem önhöz, Clermont úr.

Az Északi pályaudvaron iszonyú zűrzavar keletkezett. A, hatalmas műanyag kupolák alatt több ezer ember verődött össze; a legtöbben tanácstalanul járkáltak a peronokon. Sokan felültek a csarnokban álló vonatokra is, bár a megafonok kis szünetekkel állandóan harsogták: – Figyelem, figyelem! A pályaudvar teljes forgalmát egyelőre leállították. Tájékoztatásul közöljük, hogy belátható időn belül nem várható az intézkedés visszavonása…

A csalódott utasok megrohamozták az információs pontokat, de ott is ugyanezeket a mondatokat hallották. Az állomáson hallgatagon álltak a hosszú, ezüstszínű szerelvények, amelyek magas drótkerítésekkel lezárt különleges pályáikon kétszázötven kilométeres utazósebességgel szoktak száguldani a Város távolabbi környékére, ahonnan rengetegen jártak be dolgozni napról napra. A tömegben többen rosszul lettek; egy mentőautó szirénázva fékezett az indulási oldalon levő vöröskeresztes elsősegélyhelyek előtt. Valaki hangosan kiabálta, hogy a nemdohányzó váróteremben egy terhes asszony szülni kezdett…

– Mi a helyzet a többi pályaudvaron? – kérdezte egy munkás, akinek végre sikerült elkapnia egy forgalmistát.

– Úgy hallottam, mindenütt leállították a kifelé induló forgalmat. Állítólag még a taxisokat is értesítették urh-n, hogy nem vállalhatnak fuvarokat a városon kívülre…

Közben egyre-másra érkeztek a vonatok; hiszen a központi rendelkezés értelmében a Város felé már úton levő vonatokat nem állították le. Csak újak nem indulhattak él a környékről befelé. Az éjjeli műszakra a Városba érkező környékbeli munkások értetlenül meredtek a szürke csarnokokban hullámzó tömegre; többen már általános sztrájkra gyanakodtak… De nem volt idejük ezen töprengeni. A rendelkezések hallatán csodálkoztak, és sokan elvesztették a fejüket. Attól tartottak, a rendelkezés miatt munka után, másnap reggel nem mehetnek majd haza… Az állomás előtt mozgójárdák és lépcsők vártak rájuk; az egyre-másra érkező emberhullámokat elnyelték a metróállomások. Néhol a zaj elviselhetetlenné nőtt, szinte az égbe csapott.

A Várost akkor már eluralta a sötétség; csak a lámpák és reklámok vetítettek sárgásfehér fényburát a háztenger fölé. Az éjszaka óriási léptekkel közeledett.

– Tudnak már összeköttetést teremteni a Holddal? – kérdezte Rader.

– Természetesen, kapitány.

A "kapitány" megszólítás hallatán Rader furcsa melegséget érzett a mellében. Hány éve is, hogy utoljára szóltak hozzá így…? De nem volt ideje elérzékenyülni. Feszült benne a tettvágy, ugyanakkor agya mélyén tompa nyomást érzett. Jól ismerte ezt; legalább negyven éve. Mindig akkor bukkant fel a testében, ha nagy veszély fenyegette.

– Hát lássuk – Rader meglökte a kocsit, a kettes számú képernyő elé kanyarodott. Közben a háta mögött az egyik hangszóróban egy monoton férfihang ismertette a közlekedési csomópontokról érkező helyzetjelentéseket. A Városban néhol összetorlódott a forgalom, hosszú autóoszlopok álltak az üzleti hegyed utcáin. Az emberek többsége – ahogy ezt a kereszteződéseknél elhelyezett kamerák mutatták – nem sejtette, hogy a Városban történik valami. A pályaudvarokról még nem jutott el a hír mindenkihez. A szórakozónegyedben lüktetett az élet, a színházak elé sorjában gördültek a fényes autók, a taxik. Mozgólépcsők ontották a mélyből a járókelőket.

Brohl összeráncolt homlokkal hallgatta a beszámolókat; nem lehetett tudni, mire gondol. Egy fiatal technikus közben újabb telefonkészüléket szerelt fel. Noyers őrnagy Rader mögé állt; ő is a holdi kapcsolásra várt.

A matt szürke képernyő hirtelen kivilágosodott. Néhány formátlan folt, és fényfelvillanás után színes kép tűnt fel. Egyszerű hivatali szobában állhatott a Luno-I-es kupolavárosi vevőkészülék. Aztán a hívást jelző csengőszóra egy férfi lépett a kamera elé. Negyvenöt-ötven éves lehetett, fáradt arcát ráncok szabdalták. Homloka fölött erősen kopaszodott. Rader először átható zöld szemét látta csak.

– Rader rendőrkapitány vagyok, a Város járvány akciójának vezetője – mondta határozott hangon. – Kérem, a most alakult válságbizottság számára adjon egy gyors beszámolót az eddigi eseményekről.

Akkor már a tolószék mögött álltak a többiek is, kivéve Dragost, aki a sarokban a járőrkocsik parancsnokaival beszélt rádión.

A Holdon a férfi önkéntelenül is zubbonyáért nyúlt, vállára dobta, és fáradt mozdulattal simított végig a homlokán. Csak utána kezdett beszélni:

– Josselin őrnagy vagyok, az itteni rendőrparancsnok… Mint már jelentettük, az első megbetegedést az orvosok tizennégy óra után észlelték. Később nyilvánvalóvá vált, hogy egy igen gyorsan terjedő járvánnyal állunk szemben, amely még a délután folyamán tíz-egynéhány embert döntött le a lábáról. Most kaptam a hírt, hogy két… szóval, ketten már életüket vesztették.

Laerdal szólt közbe:

– A tünetekről beszéljen, őrnagy.

– Itt van a kupolaváros főorvosa, ő ehhez jobban ért – az őrnagy elhúzódott. A helyére egy fehér köpenyes, ideges mozgású férfi lépett; keskeny mandulaszemét a ráirányuló fény miatt még inkább összevonta.

– Onohara doktor vagyok… Igen rossz helyzetbe kerültünk, uraim. A kupolavárost természetesen lezártuk, de ez a mi esetünkben nem sokat segíthet. A rendelkezésünkre álló kis kórház mindössze negyven; férőhelyes… Attól tartok, holnap reggelre az egész kupolaváros egyetlen kórfészekké alakul át. Ami a tüneteket illeti: a beteg először éles, hasogató fejfájásra panaszkodik, aztán hirtelen belázasodik; harmincnyolc-harminckilenc fokos lázról van, szó, ami már önmagában is veszélyes. Az eddigi tapasztalatok szerint a tünetek a Földön is régóta ismert Q-lázhoz hasonlítanak. Kezdetben úgy látszik, mintha lázas tüdőgyulladásról lenne szó, annál is inkább, mert a hamarosan fellépő kísérő szövődmények is erre utalnak. Mellhártyagyulladás plusz sávos agyhártyagyulladás. Amiben ez a kór a földitől különbözik, az a szédületes és szinte hihetetlenül gyors kifejlődése… A szó szoros értelmében órák alatt alakul ki a végzetes folyamat, és úgy mondhatnám: a kór igen nagy "energiával" támad. Ezért gyanítom, hogy a mortalitása, vagyis a halálos áldozatok aránya is nagy lesz…

– Hallottuk az imént, hogy van már két áldozat – mondta Laerdal professzor.

– Igen. Boncolásukat az imént kezdte el egy kollégám. Amint ennek eredményéről megtudok valamit, azonnal jelentem önöknek.

– Köszönöm – Rader a mikrofonhoz hajolt. – Adja az őrnagyot. A ráncos arcú férfi újra megjelent a képernyőn.

– Őrnagy, kapcsoltassa ki a kupolaváros távközlési rendszereit; a magántelefonokat és videotelefonokat is. Csupán az ön készülékén tartjuk majd a kapcsolatot.

– Erre csakugyan szükség van? – kérdezte amaz kelletlenül. Rader türelmetlen mozdulatot tett kezével, de megértette, hogy némi magyarázatra szükség van.

– Hány lakosa van a kupolavárosnak?

– Ezeregyszáztizenkettő.

– Na látja, őrnagy! Önnek csak ennyi emberrel kell törődnie. Itt a Városban viszont négy és fél millióan lakunk, és ha ide számítom a környékbeli bejárókat is, akik már ittrekedtek, hát ötmillió ember sorsáról van szó. Nekünk kell felelnünk értük; ezért, kérem, ne nehezítse meg a dolgunkat. Ha fennmarad a Város és a Hold között a telefon- és videotelefon-kapcsolat, az itteniek is hamar tudomást szereznek a járványról. Akkor aztán a Városban kitör a pánik, ezt pedig mindenáron el kell kerülnünk. Amíg lehet…

– Értem – bólintott Josselin őrnagy. – Én hamarosan úgyis rákényszerülök, hogy itt kihirdessem a rendkívüli állapotot.

– No látja…! Tehát szakítsák meg az összeköttetést a Földdel, egyelőre természetesen hivatkozzanak műszaki hibára. Kozmikus eredetű mágneses viharra, vagy amit csak ki tudnak találni…

– Így lesz, uram.

– Még egy pillanatra, Josselin. Nem is sejtik, mi okozta a járványt?

Josselin zavartan pillantott oldalt – a helyiségben nyilván többen is tartózkodtak, akiket a kamera látószöge nem fogott be. Feltehetően ott volt a Luno-I-es holdváros "vezérkara" –, aztán csak annyit mondott:

– Az űrkikötőbe ma délben érkezett vissza másfél éves útjáról egy expedíció. Négy űrhajós: két férfi és két nő, a Neptunusz környékén jártak felderítő úton.

– Ők is betegek?

– Eddig még nem; ezért feltehető, hogy nem ők hurcolták be a kórt.

– Keressék tovább a fertőzés forrását, Josselin. Ez nagyon fontos. Ötmillió életről van szó, de lehet, hogy többről… érti, őrnagy?

– Értem – a képernyő elsötétült. Rader sóhajtva engedte ki tüdejéből a levegőt, aztán Brohlra nézett:

– A helyzetjelentések?

– A déli és keleti külvárosokból jelentik, hogy több száz autó torlódott össze. A rendőrök leállították a kifelé irányuló forgalmat, de több élelmes teherautó-sofőr mezei utakon próbálja elhagyni a Várost. Az egyik helikopterünk több ilyen "szökevény" autót jelentett, szerencsére a járőrkocsiknak sikerült őket idejében lefülelniök…

– Akkor hát… bármennyire is prüszköl majd a miniszter, mégis elrendelem a kordont. – Noyersre pillantott. Amaz is Rader szemébe nézett, aztán határozottan bólintott: – Értem. Máris intézkedem… Legalább ötezer katonára lesz szükségünk.

– Egyelőre ennyire – tette hozzá Brohl, és a falat borító hatalmas térképre pillantott. – De ha kitörne a pánik, kétszer annyi sem lesz elegendő…

A Város helyőrségének kaszárnyái a külvárosokban és a környező gyakorlótereken helyezkednek el. Néhány perccel a fenti párbeszéd elhangzása után a hatalmas szürke épületekben éles csengőszó hasítja ketté a csendet Ajtók csapódnak száz és száz csizmás láb dobog a folyosókon. Lámpák gyulladnak, sárga fénynégyszögek vetülnek a sötét udvarokra, a felfestett betonszegélyekre. A mozdulatlan fagyalsövénysorokra. Tenyerek csapnak telefonkagylókra, a megafonokból erélyes parancsszavakat hallani. A parancsnokok a páncélszekrényekben évek óta lezártan heverő borítékokat húznak elő, fellépik és éles fényű lámpák alá terítik őket. Ezek a minisztérium szakértői által az ilyen esetekre előre kidolgozott részletes utasítások; minden alakulat számára kijelölték már, hogy a "Kordon" fedőnevű akció életbelépésekor hány emberrel és milyen járművekkel valamint fegyverzettel, a Város szélének melyik szakaszát kell lezárnia.

Mire a garázsokban feldübörögnek a kocsik motorjai, a századparancsnok eligazításán osztják szét a térképeket. A parancsnokok futólépésben indulnak alakulataikhoz. A kaszárnyák udvarán reflektorok fényében állnak össze a konvojok. Az élen a dzsipek haladnak; a kocsik tetején rádióantennák villognak.

Tíz perccel a riasztás után az első csoportok már úton vannak a kijelölt pontok felé. Az éjszakában helikopterek dübörögnek el; a közeli katonai repülőtérről indították őket. Fényszórók hasítják át a sötétség palástját; a Város határán a pilóták illegálisan távozó személyek és járművek után kutatnak…

A teherautókon metsző a szél; a katonák térdük között géppisztollyal ülnek. Nem tudják, miről van szó; ismét csak a szokásos gyakorlatok egyikére mennek, vagy éles bevetésre? Tűzvésznél, árvíznél segíteni vagy terroristákat felkutatni…? Mindnyájan vettek már részt ilyen akciókban. A "Kordon" fedőnevű hadművelethez mellékélt külön figyelmeztetésben a parancsnokok ugyanis azt olvashatták, hogy először mindenképpen gyakorlott legénységi állományt kell bevetni. Az újoncokra csak a második hullámban kerülhet sor, ha erre szükség lesz.

Az éjszakában forró motorok mögött ötezer fegyveres száguld, hogy néhány perc múlva légmentesen elzárja a Várost a külvilágtól.

A negyedik kerület szélén, az Albert-bazilika mellett lévő kis presszóban halk zene szólt. A tulajdonosnő vidáman mosolygott két vendégére. – pedig combjában fáradtság ólmosodott, hiszen reggel óta talpon volt. Ilyenkor este kilenc óra tájban alig lézeng valaki errefelé; most mindenki a tévét nézi; no és éppen a bazilika közelében nem a legszerencsésebb ötlet késő este is nyitva tartó eszpresszót üzemeltetni… Napközben még csak akadnak turisták, délután néhány eltévedt szerelmespár – de este errefelé mintha tisztára söpörnék az utcákat. Lehet, be is zárja a boltot hamarosan, már nem fizetődik ki. Megvárja még az őszt, amikor a hosszú esők beűzik az embereket az ő fedele alá is. De tavasz elején már biztosan lehúzza a redőnyt – fogadkozott.

A rádióban hirtelen elhalkult a zene. A bemondó kis szünet után két közleményt olvasott fel. Az egyikben a kórházi orvosokat és ápolószemélyzetet szólították fel, hogy azonnal jelentkezzenek munkahelyükön. A homályos indoklásból valami olyasmire lehetett következtetni, hogy a Város területén valahol egy tömeges baleset történt rengeteg sebesülttel – ám a közleményben a legszükségesebb orvosok specialitását és a kórházi osztályok nevét latinul közölték.

A két vendég egyike éppen orvos lehetett, mert erre gyorsan felhajtotta kávéját és intett az asszonynak: fizetek.

A másik közlemény ismétlés volt; hasonlóan zavaros és a laikusok számára érthetetlen érveléssel alátámasztva újra beolvasták az államvasutak és Város közlekedésrendészete közös információját arról, hogy további rendelkezésig szünetel a Városból kifelé irányuló egyéni és közforgalom. "A rendelkezés megszegőit szigorú büntetéssel sújtják."

Majd ismét felhangzott a zene.

– Szóval azért hallok annyi szirénát ma este – mondta az asszony. A kis pincér lány – csúnya, szeplős, lapos mellű, de ügyes, gyors mozgású lány – szótlanul bólogatott. A másik vendég újságot terített ki, és a lámpa alá húzódott.

– Megint jön egy – mondta a lány. Szirénázó autó közeledett. A tulajdonosnő az ablakra vetette nagy fekete szemét. Már látta a kék fényeket. És hallotta a fékcsikorgást.

– Nofene, ez meg éppen itt állt meg…!

Még be sem fejezte a mondatot, felpattant az ajtó. Három rendőr rontott be. Az egyik azonnal elállta a hátsó kijáratot. A szeplős lány tálcával a kezében megkövültén bámulta őket. Az egyetlen vendég leeresztette az újságot.

– Egy órával ezelőtt itt járt egy Quillan nevű férfi? – szögezte a kérdést a tulajdonosnőnek az őrjárat vezetője.

– Igen – felelte az asszony meglepően nyugodtan. – Régi törzsvendég. Éppen a Holdról jött haza, mesélte, és egy erős kávét kért…

– Ennyi elég – a rendőr körülnézett. – Mindnyájan velünk jönnek. Ön zárja le a presszót és igyekezzenek, kérem.

A három ember felcsapó sirámai nem hatották meg az őrmestert. Ma este már nem ez volt az első fertőzésgyanús társaság, amelyet a Központi Kórházba vitt. Miközben a sápítozásukat és méltatlankodó, mit sem értő panaszaikat hallgatta, arra gondolt, hogy szerencsére hamarosan a hadsereg egészségügyi alakulatai veszik át tőlük ezt a kellemetlen és veszélyes feladatot…

– Igyekezzenek, kérem! Csak annyit mondhatok, hogy Quillan úrról kiderült: fertőző beteg. Ezért összeszedjük mindazokat, akikkel érkezése után kapcsolatba került. Asszonyom, zárja le a kasszát, oltsák el a fényeket. Nincs sok időnk; önöknek mielőbb karanténba kell kerülniök, ahol egy vagy két napot töltenek. Amint a vizsgálatok kiderítik, hogy nem betegek, azonnal hazamehetnek majd… – az utolsó mondatokat az őrmester már saját fantáziájából merítette; aznap este nem először tett így, és tudta, ez némileg megnyugtatja a "pácienseket".

Amikor végre a riadóautóba ültek, a rendőrség központi rádióadója éppen újabb parancsot sugárzott a cikázó járőrkocsiknak:

– … a Központi Kórházban létesített 1-es számú karanténállomás megtelt. A betegeket mostantól fogva a 2-es számú karanténba vigyék, amelyet most rendeznek be az Orvostudományi Egyetem klinikáján: a bejárata a Navarro utca felől van…

A Navarro utcai klinika kertjében több katonai és polgári teherautó állott. Húsz-egynéhány férfi hatalmas vászonzsákot dobált a földre, mások a zsákokból barna és zöld katonai sátrakat göngyölítettek elő. Egy tiszt és egy fehér köpenyes orvos kiáltozva mutatták, hová állítsák fel a rögtönzött lámpaoszlopokat. Néhány overallos férfi vékony, színes kábeleket fektetett a pázsitra. A kis díszcserjéket hamar letaposták, a díszkút körül ültetett virágokat szintén. A kívülálló szemlélőnek úgy tűnhetett, hogy az emberek összevissza futkosnak minden cél nélkül; ugyanez a benyomása az erdei hangyabolyt figyelő kirándulónak is… Pedig ahogy a hangyaboly minden egyes lakója pontosan ismeri és végrehajtja feladatát, úgy dolgoztak itt a klinika udvarán is a katonák és a civilek.

Két férfi – az egyenruhás és a fehér köpenyes – megállt a kert közepén.

– Az épületben százhúsz hely van – mutatott a főorvos a fák között álló egyemeletes lapos házra. – A folyosókra és a hallba is be tudunk állítani harminc ágyat.

– Kevés – rázta fejét a 2-es számú egyészségügyi osztag parancsnoka, egy orvos százados. – A kapott utasítás szerint itt legalább háromszázötven helyet kell létesítenünk, méghozzá fél órán belül. A kertet sűrűn végigrakjuk tizenkét személyes sátrakkal.

– És mi lesz a vízzel? – érdeklődött a főorvos.

– Hozunk tábori mosdókat, sőt fürdőket is. Az ivóvíz pedig már itt is van – intett a százados a kapun éppen bekanyarodó ciszternaautóra. – Ez ötezer liter, de már intézkedtem, hogy küldjenek még egy autóval, hisz nyilván több napra való vízről kell gondoskodnunk. Az embereim máris felállítják a rögtönzött csapokat és keresnek néhány könnyen hozzáférhető elvezető csatornanyílást is. Ön hogy áll a vizsgálatokkal?

– Négy vizsgálót rendezünk be; egy már készen is áll. Perceken belül berendezik a másik hármat is. Intézkedtem, hogy a klinika orvosain kívül próbáljanak behívatni ötödéves orvostanhallgatókat is; azt hiszem, nagy segítséget jelentenek majd.

– Remélem. A klinikának van saját áramfejlesztője?

– Természetesen.

A kertben újabb lámpák gyúltak. Rémült madarak rebbentek tova. Egy furgon motorját türelmetlenül bőgette az álmos sofőr videotelefon-készülékeket hozott a karanténba. De ekkora felfordulásra nem számított…

– Mi van itt? – kérdezte csodálkozva az ablakon keresztül egy katonától, aki ágyneműs zsákokat cipelt be az épületbe.

– Nem látod, öreg? Kempinget rendezünk be a marslakóknak… – felelte amaz tréfásan. Körös-körül lázasan nyüzsögtek a katonák, újabb autók érkeztek. Két férfi egy rögtönzött vízcsapot szerelt; tócsába gyűlt a túl korán kispriccelő folyadék.

Az orvos százados megpillantotta a furgon oldalán a feliratot, odasietett:

– Ember, a készülékeket vigye a ház halljába és azonnal szereljék fel. – Magyarázólag fordult a főorvoshoz: – A legújabb szabályok ugyanis előírják, hogy az egészségügyi okokból kényszerizolációra ítélt állampolgároknak meg kell adni az összes lehetőséget, hogy távközlési kapcsolatot létesíthessenek családtagjaikkal… Őrmester! – kiáltott az egyik katonára.

– Parancs, százados úr!

– Segítsen felszerelni a videotelefonokat, utána a hívószámokat írja fel és adja ide nekem.

Szirénázó rendőrkocsi tűnt fel a bejáratnál. Egy teherautó szétszedhető kórházi ágyakat hozott az Egészségügyi Minisztérium központi raktárából – kelletlenül húzódott félre az útból.

– Pácienseket hoztunk, doktor – hajolt ki a riadóautó ablakán a rendőr őrmester.

– Vigyék az épületbe, a túloldalon van a bejárat – felelte a főorvos, aztán a katonákra kiáltott. – Legalább egy utat hagyjanak szabadon!