Karinthy Frigyes

Idomított világ

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-584-3

MOBI ISBN 978-963-453-585-0

TARTALOM

Zöngék és zörejek 1930-1931

NYÍREGYHÁZA, HOLLÓ, VONATKÉSÉS

KILENCÉVES KISFIÚ 1930-BAN

AZ ÖTÖDIK KERÉK

IRODALOMPOLITIKA

KÉT SZEREPLŐ A SZÍNPADON

GÁZÁLARC ÉS EZER FONT STERLING

NE BONCOLJÁTOK FEL

RÖGTÖNZÉS

NEM MEGYEK EL INDIÁBA

NÉMETEK ÉS NŐK

REHABILITÁLT ASSZONYOK

PÉNZT VAGY ÉLETET

WAGNER ÉS HANGOSFILM

FELFEDEZTEM A LEGNAGYOBB MAGYAR KÖLTŐT

A VÍZBE UGRÓ MŰVÉSZBECSÜLET

FEJ VAGY ÍRÁS

AZ ÉGŐ SZIGET

BURGONYABÉL ÉS REPÜLŐGÉP

ANDRÁS, MIKLÓS, HELÉN

A BUKOTT SZERZŐ

TEMETÉSEM

BRÓDY SÁNDOR

DÜSSELDORF

MEGBOROTVÁLT A DÁN KIRÁLYFI

SHAKESPEARE A BÉKEBÍRÓ ELŐTT

KIRÁLYOK

GYORSASÁG, NEM BOSZORKÁNYSÁG

SZÖRNYSZÜLÖTT ÉS ÜBERMENSCH

A BALATON FELFEDEZÉSE

EZEN ÜZLET FELOSZLIK

NÉPEK ÖRÖME

HALOTT AZ ORSZÁGÚTON

KÁRTYAJÁTÉK, AMIN CSAK NYERNI LEHET

REGGELI POSTA

MR. DODSWORTH ÉS STRINDBERG

MÉG EGYSZER DODSWORTH ÉS FRAN

HÖLGYEIM ÉS URAIM – ÍME, AZ EMBER!

„MELÓ” ÉS „MŰVÉSZET”

IMPRESSZIONISTA FÉNYKÉPÉSZET

PALEOLIT

NÉPSZERŰTLEN GONDOLAT

GÁZ ÉS ELLENGÁZ

VISSZHANG

„MENJ ÉS ADD EL MAGAD?”

KIALVÓ ŐRTÜZEK

BRAVÓ, SHAW, ÚGY VAN, EINSTEIN!

SZAKÉRTELEM

J’ACCUSE...[23] DREYFUS BŰNÖS!

NEM ÉREK RÁ

ÉRZELMEK ÉS SZABÁLYOK

DOLGOK KÖZÖTT

HAMLET, DÁN KIRÁLYFI

JÁTÉK, AJÁNDÉK

A VERPELÉTI ÚTI CARMEN NYOMÁBAN

BACILUSOK ÉS BOGARAK

KRISHNAMURTI

GYILKOLÁS, AKASZTÁS, BARLANGLAKÓ KISFIÚ

AZ ÁTALAKÍTOTT SZÍNHÁZ

MIKI

BOGARAK

EGY ÚRHOZ, AKI MA ÖNGYILKOS LESZ

NÉVÚJÍTÁS

VEREKEDÉS

TÁVOLBALÁTÁS

ÉTELEK

IBOLYACSOKOR

MISS NEKEMTETSZIK

KALAUZ A KÖBÖN

HADIFOGLYOK

MEGYEK A ZEPPELINRE

MACSKA JÁTSZIK AZ EGÉRREL

ÉS MÉGIS ÓMEN A NÓMEN!

KARINTHY FRIGYES TUDÓSÍTÁSA A ZEPPELIN FEDÉLZETÉRŐL

REJTELMEK

ZÖNGÉK ÉS ZÖREJEK

A GÉP HAZUDIK

VAJÚDNAK A HEGYEK

POLGÁR, NE SZÉGYELLD MAGAD!

BUDAPESTI PAVILON

KARINTHY FRIGYES SÉTÁJA

HA EGY NAPIG MILLIÁRDOS LEHETNÉK

ÁLMODJ TOVÁBB A BORSÓN

PÁTERNOSZTER

HÁTRÁLVA A VILÁG KÖRÜL

SZAVAZZ RÁM, POLGÁRTÁRS!

UGYAN KÉREM, SZÍNHÁZI VÁLSÁG...

FREITOD

KARINTHY FRIGYES

ALFÖLD, NEGYVEN FOK

INFANTERISZT STIPA ÉS INFANTERISZT HUPA

GAZDAGOK ÉS SZEGÉNYEK

ÚJ TÖMLŐ, RÉGI LŐRE

HÁROM LITER BENZIN

DZSIPSZI

FELGYÚJTOTT FALU, ÖSSZESZURKÁLT GYEREK

VILLAMOSGUILLOTINE ÉS EGYEBEK

NYARALÁSI TANÁCSADÓ

ANTAL ÉS TAMÁS

ÖKÖRSÜTÉS

FELOLVASÁS

AMERIKAI ZEPPELIN

FEKETE-FEHÉR – IGEN-NEM

SZÍNORGONA

„AHOL A KIS ÁRVÁK SÍRNAK...”

KORLÁTOLT LAPTERJEDELEM

ÖNARCKÉP

TANÁR ÚR, NEM KÉSZÜLTÉL

MAHÁBHÁRATA, VILÁGHULLÁM, ÜGYVÉDI KÖLTSÉG

A ZONGORA VÉDELMÉBEN

PÉNZBÍRSÁG

TEÁTRUM A „FEHÉR LÓ” FOGADÓBAN

IDOMÍTOTT VILÁG

AZ UTOLSÓ NAP UTOLSÓ LAPJA

Zöngék és zörejek 1932

SZILVESZTERI KIENGESZTELÉS

ELSŐ DOLGOZAT Gyomorszertartás

MÁSODIK DOLGOZAT Iskolai történet a jóságos tanár bácsiról és az elhamarkodott kisfiúról

HARMADIK DOLGOZAT Politikai programom

RÉMES ÁLOM 1932-RŐL

KÖLTŐETETÉS

HORMONOK

KÉTSZÁZEZER ALÁÍRÁS

„ESEMÉNYEK LOGIKÁJA”

MEGFEJTÉSE A JÖVŐ SZÁMBAN...

TÖRTÉNELEM

BŰVÉSZINAS

IRODALMI LAPOT ALAPÍTANAK

TIZENHÁROM HÓNAP MEG EGY NAP

ZSIDÓKÉRDÉS

NAP

FELJEGYZÉSEK

KIDNAP ME![43]

DISZNÓ ÁLLAPOT

ELÍRÁSOK

ANGOL NYELVMESTER

CÉLKITŰZÉSEK

EGYTŐL SZÁZIG...

ÍRÓK EGY RAKÁSON

„HOVÁ SIETSZ, LEÁNYKA?...”

„MAGÁNAK KÖNNYŰ, MAGA CSAK LEÜL...”

ÖRDÖGI SZÍNJÁTÉK

NÉMET ISKOLA

ÚJ BORDAL AMERIKÁNAK!

„JÓ DUMÁJA VAN”

TESTI FÁJDALOM

MUKI

MI MINDEN LEHETTEM VOLNA?

ELSŐ EMLÉK

VISSZAADTAM TOUTAIN-NEK A KÖLCSÖNT

KERTI ISKOLA

„AUTOUR DE NOTRE JARDIN...”

KIVÁGOM MAGAM

TESTI INZULTUS

SZENT ISTVÁN-NAPI VÁROSMUTOGATÓ

HAZAFELÉ AZ ÉJJELI MULATÓBÓL

AZ ÉN TANRENDEM

VÁLLALKOZÁSOK ÉS EMBEREK

OKOS BESZÉD

KOKTÉL

ITT A CU-CU!

HAMISKÁRTYÁSOK

ERKÖLCS, ÍZLÉS, SZEMÉREM... ÉS MÉG VALAMI

EGYOLDALÚ BESZÉLGETÉS

GOMBOSTŰT NYELT

AZ ÉLET ALBÉRLŐJE

Hölgyeim és Uraim

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

„Halló, itt Az Est...”

MGHNGZ NLKL RS

FŐNYEREMÉNY

KERESZTREJTVÉNY A FALON

KALÓRIA

PHMEΣ ΠAPBAI[61]

JÁR A BABA, JÁR...

GELLÉRTHEGY

OMNIBUS ODORANS FOETIDA[63]

HANGOS HÍRADÓ

PROFIL

„TE VAGY A FÁJDALOM...”

ÖREGEM

TÚL LENNI RAJTA

CSALÁDI OTTHON, RÁDIÓ-ELŐFIZETŐKNEK

A KOLDUS KÁRTÉRÍTÉSE

VÉR

A RAVASZ KAPITÁNY

INFLUENZA

KIRÁLYFI

MÉG KELLEMETLENEBB

MINDENT LEHET AZ UTCÁN

A KŐSZÍVŰ EMBER

DÖMPING

ÚJ VILÁG

SZOBAKIRÁLYSÁG

SZTRATOSZFÉRA

VERKLISZÓ

HOOVER...

ÖRÖK HULLÁM...

INGUJJ, VAGYIS MELEG VAN

VÁLÁS

MI LESZ?

ÉRDEKTELEN

FANTÁZIA VAN BENNE

„HÁLA ISTENNEK, FÉRFIAK VAGYUNK!”

ÖTEZER CIKK

LETALÁLÁS

PLETYKA

FORGALOMEGYSZERŰSÍTÉS

ÁLLÍTVA KÉRDEZNI

RÉSZLETFÉNYKÉPEK

KARÁCSONY A POKOLBAN

OLIMPIÁSZ

BRÜNING

GÖMBÖS ÉS TEKERCS

MADÁRFIÓKA

A SIKER ÚTJÁN

LAPTALAN NAPOK

ISTEN FIZESSE MEG

RÁM VAN ÍRVA A NEVEM

TERMÉSZETRAJZ

„MINDEN CSEPPJE ARANYAT ÉR...”

„A ZENE ÁTHALLATSZIK...”

LA SÉANCE CONTINUE

BERLINI ÉDENKERT

KORSZERŰ FŐNYEREMÉNY

OLIMPIÁSZ

SZENZÁCIÓS KÖZGAZDASÁGI TALÁLMÁNYOM

CSENDLIGA

HŰSÉG

TEJ

BOR

YO-YO

NYELVTISZTÍTÁS

SÁLAT HORGOL

ALKALMAZOK

SZOBOR

NEGYVENEZER KÖLTŐ

KORSZELLEM

MESÉLEK A ZÖLD DISZNÓRÓL

SZÁLL A MADÁR

KA-RÁCSONY

Függelék

TAVASZI SZIMFÓNIA

OROSZLÁNKÖRMÖK

1916

Interjúk

SZÍNHÁZ

KARINTHY FRIGYES HÁRMAS JUBILEUMA

A SZERKESZTŐ JEGYZETE

JEGYZETEK

Zöngék és zörejek
1930-1931

NYÍREGYHÁZA, HOLLÓ, VONATKÉSÉS

Útinapló

Már Pesten kezdődik a baj, utolsó percben érem utol az induló vonatot – freudista felfogás szerint gátlásom van Nyíregyházával szemben, öntudatlanul nem akarok menni.

Általában az ember nem akar menni sehová, ehhez nem kell freudizmus. A tehetetlen anyagot győzi le bennünk hit, akarat, vágy, kötelesség. A világra is sírva és ellenkezve érkezünk meg. Jobb állapotot hagyunk ott a rosszabb kedvéért?

Selten kommt was Besseres nach.[1]

Hosszú az út, nyolckor, ahogy megérkezem, lehet öltözködni, borotválkozni, az előadás kezdődik. Baltazár püspök úr már a dobogón van, a keresztyén igazságról beszél, áhítattal fűtött hangja a református templomfalak tiszta képzetét idézi. A biblikus szavak közt megüti a fülem egy modern kifejezés: Pilátust „jóakaratú, ideges ember”-nek nevezi. Abban a pillanatban látom a figurát. Figyelmesen, összehúzott szemmel nézi a rejtelmes vádlottat, rokonszenves neki, csaknem atyai jóindulatot érez, minden erejét megfeszíti, hogy megértse, belelásson a keleti rejtelemnek e számára idegenszerű mélyébe – római barátaira gondol, a filozófusokra, akik türelemre és szerénységre tanították. Szeretné megmenteni, segítő kérdéseket tesz fel. Hiába, a vádlott nem védekezik s amikor erőlteti a dolgot, egy rövid, gyors szóval az „igazság”-ra hivatkozik. Pilátus meghökken – aztán reménytelenül legyint. „Micsoda az igazság?” – kérdi, de már nem is a vádlottól, inkább maga elé mondja a szavakat, megfordul, visszamegy székéhez, szórakozott fáradtság lepi meg. A vádlott kicsúszott támogató kezei közül, nem lehet segíteni rajta, a vádlott meg akar halni, ennyi az, amit világosan lát, a többi homály, köd, ideges vibrálás.

A dobogón jól érzem magam, holott sejtelmem sincs róla, hogy kezdjem, milyen hangot üssek meg. Mostani lelkiállapotomból sok mindenfélére telnék, a rikácsoló filippikától kezdve egészen az enyelgő csevegésig. A várakozóan feszült arcok mosolyra ingerelnek – biztatóan és barátságosan mosolygok a közönségre, mintha inkább én várnék tőlük valamit, valami megnyilatkozást, egy szót, amitől olyan egyszerűvé válna az egész, mint mikor két ember beszélget. Úgy látszik, megértették, anélkül, hogy egy szót szóltam volna, az ismeretlen arcokon felvillan a földgolyó nemzetközi jelbeszédének legáltalánosabb, legcsalhatatlanabb szava, az egyetlen bizonyos jel, hogy emberrel van dolgunk, a jel, amiből két ember akkor is felismeri egymást, állatok, növények és komor istenek közt, ha az egyik állatbőrbe bújt – felvillan a mosoly s közönség nevű, sokfejű embertársam szája, a két tenyér, összeverődik. Most már mindegy, miről beszélek, fő, hogy a harmónium sokféle billentyűi között leüthetem kedvenc billentyűmet: az úgynevezett voce umana-t.[2]

Vacsoránál Péter tanár úr beszél Nyíregyházáról, miután meglepetve és örömmel konstatálom, hogy milyen szép, tiszta, világos város ez. Eszembe juttatja, hogy Jókai regényes világát, a Magyar Nábobot s a többieket, ez a környék inspirálta – duhaj vadászatok és büszke tivornyák emlékét idézi, a régi magyar arisztokrácia isteni önérzetének megannyi példáját. (Erről jut eszembe Hunyady Sándor kedves darabja, a Júliusi éjszaka furcsa, ízes cocktail, a naturalizmus fanyar ízei s a romantika tüzes pálinkájából: ezt az italt Bródy Sándor tudta csak így keverni – a fiú, hál’ istennek, örökölte a receptet.)

Taliga. Specialitás ezen a vidéken, kétkerekű homokfutó, a római versenykocsikra emlékeztet. Ketten ha ülnek benne, a kocsisnak már csak lábaink előtt guggolva marad hely, de ebben olyan gyakorlata van, mint valami kínainak.

Szédítő iramban száguld velünk e légies jármű, a fagyott úton.

A kiserdőn át hajtunk, cél a tündéri Sóstó.

Téli erdő.

Elvarázsolt csodavilág, csupa üvegből.

Itt gnómok és törpék jártak, egy egész nemzedék, csupa ihletett ember, Leonardói és Cellinii a kristályüveg ötvösművészetének. Buranóban és Muranóban láttam csak valami halványan hasonlót, de messze elmaradt emögött. A fák, megannyi felfordított üvegcsillár, ezer, aprólékosan kidolgozott prizmájukkal, csengenek és bonganak – üvegmadarak ülnek az üvegágakra, üveglombok és levelek fantasztikus szövevénye csillog dermedten, s lent üvegből van a pázsit, és minden fűszálat külön művész készített remekbe.

Hazafelé, egy mellékösvényen, a szikrázó, jeges út fehérségében sötét folt.

Lovacskánk felhorkan, óriási, éjfekete holló teteme fekszik előtte keresztbe. Karma, csőre égnek mered – ünnepélyesen fekszik a fehér ravatalon.

A tél terítette le! Varjak keringenek körötte, hogy kivájják szemét.

Elmenőben lehajoltam és odasúgtam neki: „Sohasem!”

Tizenegykor délelőtt epikureusi kényelemmel helyezkedem el külön fülkémben, amit közvetlenül az étkezőkocsi mögött választottam. Remek programot csinálok a hatórás útra, élvezni fogom a technika áldásait. Kikészítem kedvenc könyvem, papírt, ceruzát – jól fogom érezni magam, egy órakor átsétálok a szomszédba, hallom, remek lesz az ebéd, utána egy kis szunyókálás, aztán rádió –, észre se veszem, mire megérkezünk, pompás dolog egy ilyen gyorsvonat.

Debrecenben egy kicsit leszállok, csak úgy, kalap-kabát nélkül, újságot venni, hogy az se hiányozzék.

Az állomás előtt eltréfálok egy szőke fürtű kisfiúval. Aztán előkelően kisétálok a peronra, hidegecske van, kezdek fázni, jó lesz már a meleg kupéban.

Gyanúsan üres a sín. Pardon – a pesti gyorsat hová tolták? A pesti gyors? Az kérem éppen most futott ki, ahon van, még látni a füstjét.

Itt állok, kalap és kabát nélkül, poggyász nélkül, hajadonfőtt, a téli tájon, az Alföld kellős közepén – egy pillanat alatt kicsöppenve a kultúra áldásaiból, magamra hagyva, téli erdő kopasz és meztelen farkasa.

Darabig a sín mellett szaladok, de a vonat nem áll meg.

Az állomás előtt kopott autó. Hová tetszik szaladni? Beugrom, már az ülésből kérdem: melyik a legközelebbi állomás? Hajdúszoboszló, harminc kilométer. Bravó, indulás, tíz pengő külön jutalom, ha utolérjük a gyorsvonatot.

Csodálkozna, aki így lát – a félig nyitott autóban, kiskabátban és kalap nélkül egy úr, a jéggöröngyös, havas országúton, ágál és biztatja a sofőrt.

Hajdúszoboszlón mindössze két perccel késsük le a gyorsot, még látni a füstöt. Repülőgép, rakétahajó sehol – hallatlan, micsoda ország! – legalább a hétmérföldes csizma kerülne elő, a magyar mese helyszínén volnánk, vagy mi! Nincs más hátra, az úr a pokolban is úr, hanyagul és könnyedén benyitok az állomásfőnökhöz, mintha a másik szobában tartózkodtam volna, évek óta, csak ő nem vett észre. Kissé csodálkozik lenge öltözékemen, de mikor bemutatkozom, jót nevet és egészen természetesnek találja, hogy egyszerre csak itt vagyok – egy humoristának, gondolja, mi az? biztosan az előszobába akartam kimenni, otthon, de aztán inkább lesétáltam ide Szoboszlóra, a sínek mellett, és most szórakozottságból hozzá nyitottam be. Így utaztok ti, jegyzi meg sokat jelentően, aztán kicsit elkedvetlenedik, hallván, hogy volt nekem kabátom és poggyászom is, csak elvitte a gyors.

Sürgöny megy Püspökladányba, hogy tartóztassák le ezeket a holmikat, engem, mint poggyászt, feltesznek a személyvonatra. És most itt döcögök, árván, elhagyatva, éhesen, s a nyálam folyik, ahogy szép, lefüggönyözött kupémra gondolok, ahol egyedül lóg a kabátom – eleinte csodálkozott kicsit, de azóta talán már el is felejtett, leült a helyemre, feltette bársonygallérjára a kalapomat, benyúlt a zsebembe, kivette Kleopátra szerelmi életé-t és jóízűen olvas, és képes ebédelni is helyettem.

Püspökladányban azzal fogadnak, hogy a gyors elment, a kabátot nem találták.

Sürgöny, Karcagra, Újszállásra, Szolnokra, Ceglédre! Az egész vonalon ott áll készenlétben a felriasztott helyőrség.

Estefelé, mikor már minden reményt feladtam, egy sötét, apró kis állomáson, ahogy a vonat éppen döcögni kezd, beburkolt fejű alak szalad az ablakom alatt... Valamit kiabál, a poggyászomról... Egy pillanat múlva az ablakon berepül, kitárt szárnyakkal a kabátom, és zokogva átölel.

Apám! Fiam!

Nem is kérdem tőle, hová tette a kofferemet és a sálamat.

Egészen át van fázva. Gyorsan felveszem, hogy átmelegítsem dermedt tagjait.

A kalauz valamit magyaráz, holmi vonatkísérőről, akinek egy úr állítólag átadta a kabátot, hogy adja be nekem, ha arra visz az utam.

Nem hiszem az egészet.

Nem láttam én semmiféle vonatkísérőt. Maga a kabát volt az, biztos vagyok benne – feltámadt benne a lelkiismeret, vagy elfogta a szabadságvágy – kiugrott az ablakon, és három órán át lebegett és csúszkált és röpködött a sötét, hideg téli táj fölött, elveszve, kiábrándulva a szabadságból, míg végre megpillantotta gazdáját, egy döcögő személyvonat ablakában, árván, dideregve, kabáttalanul.

Megígértette velem, hogy máskor jobban vigyázok rá.

Legalábbis télen.

Pesti Napló, 1930. január 12.

KILENCÉVES KISFIÚ 1930-BAN

Audiencia gyermek őfelsége előtt

A te utad a végtelenbe visz,
De én előttem már a semmi van...

Kosztolányi

Harminckét évvel ezelőtt...

Én voltam kilencéves.

Ezernyolcszázkilencvennyolc, két évvel a millenniumi kiállítás után, amire igen jól emlékszem. Egy bácsi, aki valami újságnak dolgozik, beszélget apámmal – az ajtóban állok, sovány, furcsa kis arccal, kicsit szétálló fülekkel, hallgatom őket. Az a szakállas bácsi valamit súg apámnak, aztán felém fordul, tréfásan vizsgáztatni kezd, hogy hát mi a véleményem erről meg amarról. Igen megfontoltan és méltósággal felelgetek, de valahogy azért mégsem sértődöm meg, amiért minden válaszomon jóízűen nevetnek – nagyon jól érzem a különbséget, ez a különbség – akkor még világos volt előttem – lényegbeli és nem fokozati. És tisztában vagyok a komikummal, ami abból adódik, hogy én, a kisfiú, felnőttesen beszélek. Hogyne, hiszen ugyanolyan komikusan hat rám, mikor a felnőttek próbálnak velem gyerekeskedni, gügyögnek, az én szótáramból igyekeznek behelyettesíteni a szavakat. A tulajdon, egymás közti beszélgetésük sohasem ingerelne nevetésre. Egyébként ugyanúgy vagyok a könyvekkel is. Az ember tragédiájá-t két évvel ezelőtt, hétévesen olvastam, és igen jól értettem, Gulliver-t is, az eredetit, Robinson-t és mindent. Éppen tegnap olvastam el Tolsztoj Iljics Iván halála című elbeszélését, nagyon tetszett, és határozottan meg voltam sértődve, mikor apám kivette a kezemből, hogy én ezt még nem értem. Dehogynem értem, apám, hogyne érteném – vagy azt hiszed, csak ti figyeltek és láttok bennünket? Mi legalább annyit tudunk rólatok, mint ti mirólunk, ha nem többet! Tudod, mit nem értek, mi nem tetszik nekem? Azok a könyvek, amiket gyerekek számára írnak – ez nem érdekel, fel vagyok háborodva, ha a cím alatt ott látom zárójelben: „Az ifjúság számára átdolgozva.” Hogyan? Hát nem tudjátok, hogy engem a valóság érdekel, az élet, jobban és mélyebben, mint benneteket – mi az, hogy ifjúság számára, mit dugdostok, mit rejtegettek, mit „dolgoztok át”, mit hazudtok, mit tagadtok le – a csillagos eget akarjátok, a napot akarjátok letagadni az égről, „átdolgozni” –, a napot, amihez több közöm van, mint nektek?

Így érzek és gondolkodom, mert még nem verték belém a fejlődéstörténetet, majom és ember két külön dolog, és gyerek az gyerek, öröktől fogva és örökké, a felnőtt pedig felnőtt – nem egymás változatai, fejlődési fázisai, két külön, önálló emberfajta.

Nem lévén „felvilágosítva”, nem tudom még, hogy a felnőttből származik a gyerek, tehát azt se értem, hogy a gyerekből lesz a felnőtt.

A naptárból azt tanultam, hogy harminckét év múlt el azóta, úgynevezett emlékek is igazolni látszanak ezt a dolgot – de ugyan mi az, hogy emlék? Valóban, tudok róla, hogy világháború volt, hogy összeomlott és feltámadt valami – a felhőt gépmadár nyergelte meg, szobánkban ott a rádió. De tudnék minderről, ugyebár, akkor is, ha nem magam éltem volna át – tudnék róla, hallomásból, könyvekből, megsejtésből –, s tudnék róla, legfőképpen és elsősorban abból, hogy most látom ezeket a dolgokat, mint létező maradványát és eredményét annak, ami történt. Léteznek ezek a dolgok, s ebből arra következtetek, hogy létrejöttek – s ezt a következtetést elnevezem emléknek, ennyi az egész.

És most itt ülök és beszélgetek egy bácsival, aki valami újságnál dolgozik.

Az ajtóban kilencéves kisfiú áll, sovány, furcsa kis arccal, kicsit szétálló fülekkel, mohón hallgatja, amit beszélünk.

Roppant ismerős.

És valami megdöbbenés fog el, amint ráeszmélek erre a feltűnő hasonlóságra. Nagyobb ez a hasonlóság, mint amennyit az „emlék” jelent.

Egyszerre csak azt érzem, hogy az „emlékeim”-ben élő kisfiú, aki én voltam, úgy, ahogy le van rajzolva, szinte kevésbé, szegényesebben hasonlít ahhoz, aki csakugyan lehettem, mint ez itt – az halvány képe volt csak, ez eleven valóság.

Majdnem ugyanaz...

Eh, ostobaság, káprázat, beleérzés, a „már volt egyszer” ideges emlékcsalódása – hiszen harminckét év múlt el!

Lássuk csak.

Véletlenül nagyon jól emlékszem arra a régi kisfiúra, emlékszem érzéseire, ez érzések és vágyak színére, szagára.

– Cinkó, gyere csak ide.

Zsebre dugja a kezét, egy kis grimaszt vág. Hetykén néz ránk.

– Gyere te ide.

(Igaza van. Most ő ad nekem interjút – én jelentkeztem audienciára, színe előtt, hogy tájékoztassam a közvéleményt: hogy fest a mi világunk, mit ér, mit jelent a jövő, Gyermek őfelsége szemében. A tisztelet, amit elvár, nem is egészen jogosulatlan – az alakuló és gazdagodó Idő szempontjából nagyon is érthető, ha fiaink atyai jóindulattal kezelnek bennünket. Apának lenni mégiscsak egyet jelent a tudással és tapasztalattal – de ki meri mondani, hogy ükunokám nem fog többet tudni nálam?)

– Jól van, Cinege. Kérdezni fogok tőled néhány dolgot – de nem olyan leckefélét. Nem olyat, amit tanultál. Olyat, amire magad jöttél rá, ha rájöttél. Olyat, ami...

Vállat vont, fölényesen legyint, hogy érti.

– Hö. Tudom. Nem műveltséget, hanem okosságot.

A megkülönböztetés nem rossz. Mégis – világos-e előtte a különbség? Mert a felnőttek közt igen sokat ismertem, akik előtt nem volt világos.

– Hát te tudod, mi az, hogy műveltség meg okosság?

– Persze. A Gyuri művelt. Tud minden utcát meg királyt meg telefont meg mindent... Az csak műveltség. A csillagokról, meg a naprendszerről is tud, mert olvasta.

– No és az okosság?

– Hö. Hát aki arra rájött. A Newton is csak olyan buta volt, mint a Gyuri, de akkor még rosszul tudták, hogy van a Nap meg a Föld, mégis kitalálta.

– Hát most nem értem. Mért találta ki, mert buta volt, vagy mert okos volt?

– Az mindegy. Azért volt okos, mert tudta, hogy buta abban a dologban, és addig törte a fejét, míg okos nem lett. A többiek azt hitték, hogy úgy van, ahogy ők gondolták, és hogy ők az okosak, pedig csak műveltek voltak. Az okosság az, hogy én tudom, hogy én buta vagyok.

– Nagyon érdekes. Azt hiszem, közel jársz az igazsághoz. Mi a véleményed a politikai helyzetről?

– Miniszterelnök.

– Mi az, hogy miniszterelnök?

– Ő a politikai helyzet. Ő végzi a politikát.

Szóval, l’état c’est moi.[3]

– No és a többiek?

– A többiek hazudnak.

Meglepődöm.

– Hazudnak?

– Igen. Mindenki hazudik, még a gyerekek is.

– Úgy. Te is?

– Csak ha muszáj.

Hát ezt honnan szedi? Tapasztalat vagy spekuláció?

– Mondd, Cinkó, mire szoktál gondolni, este az ágyban?

– Ha sötét van, a szájamat meg a fülemet tapogatom, hogy megvan-e. Sötétben nagyobb a fülem.

Meglepő megfigyelés. Ajánlom Einstein figyelmébe, egy új fényteóriához.

– Melyik állathoz hasonlít az ember, szerinted?

– Az ember semelyikhez, de a majom hasonlít az emberhez, a keze éppúgy mozog, és úgy tornázik, mint a Négy Ördög a moziban.

– És mit gondolsz – ha az ember valamikor megváltozik, milyen lesz?

– Hát – másféle. Az ember a legokosabb állat. Lehet, hogy nyolc lába lesz neki.

– Azért, mert okosabb?

– Vagy lehet, hogy egy se. Nem tudom.

– Mi a véleményed a szerelemről?

– Blődség.

– Ugyan. Miért?

– Mert semmi szükség rá. Az emberek úgyis szaporodnak.

Ezt talán ne feszegessük.

– Mit gondolsz, kik boldogabbak? A felnőttek vagy a gyerekek?

– A felnőttek.

– Úgy. Te talán nem vagy boldog?

– Én voltam boldog. De most már nem vagyok az.

Elérzékenyülök, lírás vallomást várok, könnybe lábadt szemekkel.

– De hát miért?

– Mert lecsúsztam.

– Lecsúsztál?

– Igen. Nem sikerült, amit akartam.

– Mi volt az?

– Azt nem mondom meg.

Nem is faggatom tovább – hiszen nagyon jól tudom, mi az: éppen olyan jól, még jobban, mintha emlékezném rá, kilencéves koromból.

S ha ő nem mondhatja meg – higgyék el, ez azért van, mert még én se mondhatom el.

Pesti Napló, 1930. január 19.