SZÉKELY VÉR

Gáspár Klára

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő:Ács Eleonóra

Korrektúra: Dr. Szaszúr Szabrina

PROLÓGUS

Élt 67 évet.

Ez állt a kis fakereszten, amit körülvett a rengeteg virág. Mivel ő sem hitt abban, hogy van élet a halál után, csak egyszerűen: „Béke poraira!”

Az azonban egészen biztos, hogy neki volt élete a halál előtt.

Nem is csak egy élete.

Székely parasztként túrta a földet, miközben egy szebb jövőről álmodozott.

Apjával  szembeszállva  –  mint  a  mesebeli  szegény  ember  legkisebb  fia  –  elment  szerencsét próbálni, sikerrel járt és közben a legkisebb királykisasszony kezét is elnyerte.

Később családostól országokon keresztül menekült, és többször is a semmiből kezdett új életet egy újabb hazában.

Hogy aztán a háború utáni politika a mélységbe taszítsa.

Újra és újra felállt.

Sosem adta fel. Székely vére hajtotta, amíg fiatalon habzsolta az életet. Kemény székely feje és szorgalma segítette a sikerek elérésében. Székely szíve és kitartása pedig abban, hogy minden akadállyal megbirkózzon.

Ahogy nézegetem a megsárgult fényképeket, szinte megelevenedik előttem, hogyan is indult el a nagyapám…

SÁRA

Ma végre nincs napszám ‒ gondolta, amikor a napsugár beleskelődött a zsalugáterek rései között. A lámpabúra árnyéka a falon olyan volt, mint egy fejjel lefelé lógó pipacs. Erről jutott eszébe, hogy készít egy kis csokrot az asztalra. Még végig sem gondolta, máris kiugrott az ágyból, és úgy, ahogy volt, vászonpendelyben, mezítláb, kiszaladt a ház mögötti mezőre, és szedegetni kezdte a színes virágokat. Főként sárgát és kéket talált. Pipacs még nem volt. Gyönyörűen sütött a nap, de ő

nem igazán vágyott a melegre. Túl sokat dolgozott az elmúlt héten kint a hőségben. Inkább beült a mezőt  szegélyező  kökénybokrok  árnyékába,  és  ott  kötözgette  csokrát  különböző  vastagságú fűszálakkal.

Egy automobilt pillantott meg a távolban. Egy férfi ült benne. Furcsa sapkát és szemüveget viselt.

A masinából füstcsík bújt elő, majd szertefoszlott a levegőben. Ki lehet? ‒ töprengett. Azután eszébe jutott, hogy néhány hete is járt egy automobil a faluban, bár ő nem látta, de kapálás közben a lányok áradoztak róla.

– Itthon volt Ambrus gazda ficsúr fia automobilon. Láttad? Micsoda csillogó, fényes cipője volt!

– Én odaszaladtam hozzá köszönni, és éreztem, hogy olyan illata van, mint amikor a kertben virágzik a gyöngyvirág, s feléd fújja a szél az illattyát.

– A haja meg hogy fénylett… Valami olajjal kencézte be.

– Jaj, ne beszélj, hiszen az alól a csúf sapka alól nem is látszott ki a haja! A szemüveg meg eltakarta a fél orcáját.

Ehhez hasonlókat meséltek a lányok. Sára nagyon sajnálta, hogy lemaradt erről az élményről, és nem láthatta a szomszéd Ambrus gazda hazalátogató fiát, Zoltánt. Belepirult, ha arra gondolt, hogy a múlt nyáron, amikor Zoltán úrfi itthon volt, megsimogatta a haját, rámosolygott azzal a gyönyörű kék szemével és azt mondta neki:

– Ejnye, Sára! Hogy megnőttél! Micsoda szépen domborodol mindenhol. Mire legközelebb jövök, talán már férjnél is leszel!

– Igen, lehet, hogy férjnél leszek… Annyiszor elképzelem, hogy a te oldaladon megyek az oltár elé,  úrfi!  Ó,  ha  nekem  ilyen  uram  lehetne!  Olyan  gyönyörűséges  a  szemed.  Főképp,  amikor mosolyogsz és azzal a finom kezeddel simogatol!

Gyorsan elhessegette ezeket a gondolatokat, hiszen Zoltánnak felesége és gyermeke van. Bár elhagyta őket. Azt mondták a faluban, hogy elválik, de Sára nem igazán értette, hogy ez mit is jelent.

A mezőről még mindig nem látta, hogy ki ül az automobilban, de szaladni kezdett, nehogy most is lemaradjon a látványról. Lerövidítette az utat, átvágott két szántón, és éppen a templom mellett járt, amikor rálépett valami fránya szúrósra. Azonnal kiserkedt a vére. Le kellett ülnie az út szélére.

Ekkor ért oda az automobil is. A kocsi megállt. Sára onnan, ahol ült, egy fekete-fehér, csodásan fénylő cipőt látott meg először. A cipő gazdája az autót megkerülve elindult felé. Ekkor látta meg.

Igen, Zoltán úrfi az! Most én látom meg először, s a jányok csak irigykedhetnek. Jaj, éppen most kell így véreznie a lábamnak… Mire ezt végiggondolta, Zoltán már ott állt mellette.

– Sára, Sára! – szólította meg nevetve. – Te valami rosszban sántikáltál, hogy így eleredt a véred?

– Jaj, úrfi! – dadogott a lány. – Virágot szedtem a mezőn, ott sértettem meg a lábom – mutatta a kis csokrot a férfinak.

– No, várj csak egy kicsit, mindjárt segítek – ezzel Zoltán visszament az automobilhoz, és egy fadobozt vett elő. Kotorászott benne, aztán néhány dolgot magához véve visszatért a lányhoz. Valami csípős sárgát tett a sebre, utána meg rátekert egy fehéret. Persze mindent tudott a sebekről, hiszen a nagyvárosban, a kórházban orvoslást tanult.

A lánynak majd kiugrott a szíve a helyéről attól, hogy a férfi az ő lábát tartja a kezében. A jányok majd megpukkadhatnak az irigységtől. Én most látom a szép szemét, a fényes haját, érzem a csodás illatyát, és még rám is mosolyog! Jaj, és ez itten simíjja a lábom. Sára lehunyta a szemét. Elképzelte, ahogy az úrfi a seb kezelése után feljebb merészkedik a kezével… a combját is megsimogatja… talán észreveszi, hogy a vászon pendely alatt nincs is más… így akadálytalanul simogathatná ott is… Jaj, újra elpirult. A férfi persze ebből mit sem vett észre, hirtelen felállt.

– No, Sára! Készen is van. Most már nem fog elfertőződni a sebed. Máskor jobban vigyázz! –

mondta, majd visszaült az automobilba, és továbbhajtott. Sára látta, ahogy befordul a szomszéd udvarába.

Az ábrándozásnak vége lett. De milyen jó is volt ez a néhány perc! Ő minden nap képes lenne valami szúrósba belelépni, ha Zoltán úrfi gyógyítaná. Sára összeszedte magát, leporolta a ruháját, és kicsit sántikálva hazament. Otthon az anyja már mérgesen várta.

–  Hol  csavarogtál  ilyen  soká,  te  leány?  Tudod,  hogy  főzni  kell,  s  amikorra  apád  hazajön  a vásárból, mindennel készen kell lenni. Mi az a lábodon?

– Beleléptem egy tüskés ágba, és éppen jött Zoltán úrfi, sss… meggyógyította.

–  Megint  itthon  van  az  az  istenátka?  Itthagyta  a  feleségét  és  a  gyerekét.  Ahelyett,  hogy tisztességesen itthon dolgozna vagy irányítaná a gazdaságot, elment a városba. Ki tudja, honnét ez a sok mindenféle: lakkcipő, zsebóra, hangedli, automobil…

– Nem hangedli, mama, monoklinak híják.

–  Hangedli  vagy  monokli,  nékem  édes  mindegy,  felesleges  haszontalanságok.  Nézd  meg  a testvéröccsét, Imrét. Az igen! Az itthon gondoskodik a gazdaságról. Nem monoklit visel, hanem sarkantyút. Lóháton járja a földeket, és ellenőrzi a napszámosokot. Az egy tisztességes, dolgos gazda.

– Igen, édesanyám.

Ó, ha tudná az anyja, hogy ő mennyire ki nem állhatja ezt az Imre gazdát, akinek dohányszagú a szája, és bor- meg pálinkaszagú a lehelete. Csak úgy meregeti a szemét a napszámos lányokra, megpacskolja őket, és némelyiket még magához is hívatja későbbi munkára. Szerencsére, hogy őt még nem akarta külön dolgoztatni, mivel még igen fiatal és gyenge. Ezekről a külön munkákról a lányok sosem meséltek, de nem lehet olyan jó, ha nem dicsekednek vele. Zoltán legalább tíz évvel idősebb a testvérénél, de ő talpig úr. Nem való ide a faluba. Ha néha megjelenik, akkor több napig szóbeszéd tárgya. A lányok megbeszélik az öltözetét, az illatyát, a haját, a szemét, a mosolyát. Ha tudná, hogy mennyi leány epekedik utána!

ZOLTÁN

Amint  az  automobil  befordult  a  ház  udvarára,  kiszaladt  a  ház  apraja,  hogy  megcsodálja  a járművet. A tékozló fiú újra itthon. Apja, Ambrus István, a nagybajuszú székely ember csak ennyit mondott:

– Most végleg hazajöttél, vagy megint csak azért, hogy szájára vegyen a falu?

– Édesapám, értse már meg végre, hogy nem térek haza végleg! A válási papírok miatt jöttem.

Most már az is elintéződött, és újra független ember lettem. Most már így harminc évesen a magam útját akarom járni. Most a kórházban dolgozom és nagyon sokat tanulok.

– Haszontalanság!

– Édesapám, nem való vagyok én ide. Nem szeretem a földdel való foglalatosságot. Nem szeretem az istálló szagát. Nem szeretem a kérges tenyerű és istállószagú parasztlányokat. Sokkal inkább tetszik a polgári élet. A baráti társaságomhoz orvosok, ügyvédek tartoznak. És a polgárlányok finom keze és nőies illata ámulatba ejt.

– Ámulatba ejt? Az meg mit jelent? Nem tudol már tisztességgel beszélni sem?

– Azt jelenti, hogy szép – mosolyodott el Zoltán.

– Na, akkor meg azt mondjad!

– Én magam is azért tanulok, hogy ehhez a társasághoz és az ilyen fiatal hölgyekhez méltó legyek.

– Méltó legyek?! Már megint mi a frászt mondol? Kelljél neki? Hát itten a faluban te minden leánynak kellenél, hiszen jó kiállású, jómódú gyerek vagy. De néked úrileány kell?

Zoltán eleresztette füle mellett apja zsörtölődő szavait, és folytatta a lelkes mesélést.

– Képzelje édesapám, már az ötödik nyelvet tanulom. A latin már annyira megy, hogy szinte minden orvosságot ismerek.

– Orvosság, orvosság… A pálinka, az az orvosság!

Zoltán legyintett egyet, úgy gondolta, nem magyarázkodik tovább apjának, hiszen az úgysem érti meg őt. Mindenki csak azt látja, hogy elhagyta a családját, a feleségét és a gyermekét. Senki sem érti meg, hogy mennyire boldogtalan volt itt az élete. Fiatalkori ballépése miatt – amit már ezerszer megbánt –, apja parancsára vette el Rozit. Nem akarták, hogy szájára vegye a falu a gyermek miatt.

Templomi esküvőre azonban Zoltán nem volt hajlandó. Felesége, a csontos parasztasszony még mosdás után is istállószagot árasztott, és így bújt mellé az ágyba… Brr. Az elején még kötelességből csak-csak magáévá tette, de az sem esett neki jól. Azután, hogy gömbölyödött, növekedett Rozi pocakja, legalább előhozakodhatott a kifogással, hogy nem tesz jót a menyecskének, ezért inkább a másik szobában alszik. Miután megszületett a kislány, a felesége mindig a gyermek mellett volt, így –

szerencsére – nem kellett indok sem, hogy ő miért nem közeledik felé. Mindig olyan nőről álmodott, akinek finom a bőre, puha a szája, illatos a keble. Neki már nem kellett ez az asszony. Főleg, amióta gyermeket szült. Azóta még inkább képtelen volt felé testileg közeledni. Beteges? Lehetséges. Zoltán tudta, hogy más nem így gondolkodik. Tisztában volt azzal, hogy egy gyermek születése csodálatos dolog. Mindezt megértette az eszével, de nem tudta elfogadni. Persze a válási papírok benyújtásakor

nem írhatta, hogy nem hajlandó hozzányúlni a feleségéhez, mert az már gyermeket hozott a világra.

Inkább felvállalta, hogy ő nem tudja teljesíteni házastársi kötelességét, és nem akarja, hogy a fiatal nő lekösse magát egy ilyen férj mellett, ezért megadja számára a szabadságot, hogy mással boldog lehessen.  Mivel  Rozival  mindezt  megbeszélték,  nem  volt  probléma  a  válási  procedúrával.  Itt  a faluban igen ritkán fordult elő ilyen, úgyhogy megvolt a témájuk a parasztasszonyoknak. Na persze csak addig, ameddig nem következett be valami ennél is érdekesebb.

IMRE

Amikor meglátta az automobilt az udvarban, Imre hirtelen leugrott a lováról, és szaladt, hogy üdvözölje testvérbátyját. A konyhába belépve érezte, hogy kissé fagyos a levegő. Gondolta, hogy apjuk ismét összevitatkozott Zoltánnal. Ő sem érti meg igazán a bátyját, de elfogadja, hogy más, mint ők, és mást akar ettől az élettől. Mindezek ellenére szereti, és örömmel tölti el, amikor az hazalátogat.  Végre  beszélhet  valakivel  olyan  dolgokról,  amiket  az  apjával  nyilván  nem  tud megbeszélni.

A meleg ölelést, üdvözlést követően szólt bátyjának, hogy az istállóba kell mennie, mert még teendői vannak ott, de azután majd beszélgetnek.

A szomszéd lány, Sára éppen ott leskelődött az úrfi után. Látta, ahogy kijött az udvarra és az automobilban keres valamit. Ekkor észrevette, hogy Imre is közeleg, és gyorsan felkapaszkodott a létrán az istálló feletti padlásra, hogy ne lássák meg a testvérek.

Imre a lovát kefélte, amikor Zoltán is belépett.

– No, öcsém! Mesélj, hogy telnek napjaid? Elkelne már neked egy takaros menyecske.

–  Úgy  van,  bátyám.  Már  én  is  gondolkodtam  ezen.  Édesapánk  is  mindig  ezt  hajtogatja.

Tulajdonképpen már kinéztem magamnak az egyik takaros szomszéd leányt. Tizenöt esztendős, ügyes, erős, dolgos teremtés. Azt hiszem, alkalmas lesz nekem feleségnek és gyerekeim anyjának.

– És a szerelem?

–  Ugyan  már,  bátyám!  Főzzön,  mosson,  nevelje  a  gyerekeket  és  elégítse  ki  vágyaimat,  ha szükséges, mert hát ez utóbbira elég sok alkalmas fehérnép akad, főleg azok az asszonyok, akiknek az  uruk  a  háborúban  maradt.  El  sem  hiszed,  hogy  mire  nem  képesek  egy  magamfajta legényemberért. Persze feleségnek egyik sem kell, hiszen öregecskék hozzám. A szerelem az valami úri betegség, parasztembernek nem kell az.

– És elárulod, hogy ki a választottad?

–  A  szomszéd  három  lánya  közül  a  legkisebb,  a  Sára.  Ő  tűnik  a  legerősebbnek  és  a legszófogadóbbnak. Azt hiszem, őt tudnám legjobban olyanná formázni, amilyennek én akarom.

A padláson Sára majdnem elájult ijedtében. Atyaég! Ez az undorító dohányszagú, pálinkaleheletű, borvirágos orrú paraszt akarja! De hiszen ő a másiknak tartogatja magát. A testvérbátyjának! És mit szól ehhez szíve szerelme? Ugye nem engedi, hogy elvegye a fivére?

– Hát, öcsém, azt hiszem, igen jól választottál. Most, hogy jöttem hazafelé, összetalálkoztam vele.

Megszúrta  a  lábát  valami  tüskével,  segítettem  neki.  Szerintem  éppen  hozzád  való.  Takaros parasztlány.

Sárában egy világ omlott össze. Zoltán nem érezte azt a perzselést, azt a vágyat, azt a szikrát, ami közöttük volt, amikor a lábát simogatta?! Szó nélkül átengedi a testvérének? Nem is akarja őt?

Nem  elég  kívánatos  egy  ilyen  úrfinak?  Ki  kell  valamit  találnia!  Nem  mehet  a  részeges kocsmatöltelékhez! Inkább megszökik Zoltánnal. De Zoltán akarja egyáltalán, hogy megszökjön vele?

Elvinné magával? Biztos. Miért ne? Hiszen jól tud főzni, szépen vasalná az úri ruháit, fényezné a lakkcipőket… Mi több kellene még egy ilyen úrfinak? Amíg így gondolkodott magában, a testvérek

folytatták a diskurálást.

– Tevéled mik történnek a városban? Boldog vagy ott?

–  Igen.  Nagyon  sokat  tanulok.  Nemsokára  meglesz  a  vizsgám,  és  akkor  már  egyedül  is végezhetem az orvoslást, mert most még csak kisegítőként teszem. És képzeld, már öt nyelven beszélek, nemrég nekikezdtem a hatodiknak. Németül nagyon jól meg kellett tanulnom, mert a kórházban a professzor és a legtöbb orvos is így beszél. Bár most már akadnak ott román orvosok is.

Képzeld, barátságot kötöttem egy német polgári családdal. Az apa ügyvéd. Öt lánya van. El sem tudod képzelni, hogy milyenek. Az ötödik még kicsi, talán öt-hat éves lehet – azt hiszem, ő már véletlenségből született. A nővérei anyáskodnak felette. De a többi egy csoda! Egyik szebb, mint a másik.  Az  ügyvéd  úr  nálunk  kezeltette  magát  a  kórházban,  és  innen  lett  a  barátság.  Amikor meghallotta,  hogy  székely  vagyok,  meglepődött,  hogy  milyen  szépen  beszélek  németül.  Azt gondolom, tetszett neki a szorgalmam, amikor elmondtam, hogy az orvoslás mellett a nyelvtanulás is igen kedvemre van, meg hogy érdekel a politika. Az úr igen szeret politizálni. Azt mondta, szívesen meghív magukhoz egy délutáni teára, hogy kórházon kívül is beszélgethessünk. Persze hogy kaptam az alkalmon, és elfogadtam a meghívást. Még nem találkoztam mindegyik lánnyal. A legnagyobb a fővárosban van egy rokonánál. Valami ármányság történhetett a családban, de nyilván nem kötötték az  orromra.  Elejtett  szavakból  következtettem.  Egy  másik  meg  már  elköltözött  otthonról,  egy fodrászatot vezet a város túlsó végében. Neki nem túl jó a híre, állítólag igen csapodár. Én csak messziről láttam az utcán – hát, csodaszép. Minden férfi utána fordul. Az a kettő, akit személyesen megismertem, nagyon kedves, finom úrihölgy, és igen szépen foglalkoztak a kishúgukkal.

Sára csalódott volt, hogy Zoltán német polgárlányokról áradozik testvérének És ő? Mi lesz vele?

Le  kell  győznie  azokat  a  kényes,  nyávogós  úrilányokat!  Meg  kell  mutatnia,  hogy  ő  jobban megérdemli Zoltánt. Tudatnia kell vele, hogy ő is szívesen megtanul néhány nyelvet, habár, őszintén szólva, ezt sem beszéli tökéletesen. De Zoltánért mindent! El fog menni a tanítóhoz, és mire Zoltán legközelebb jön, addigra a magyart és a románt is tökéletesen fogja beszélni és főleg írni-olvasni.

Akkor a férfi majd biztosan észreveszi őt. Míg ezen gondolkodott, arra lett figyelmes, hogy a férfiak már elmentek az istállóból. Előjöhetett a rejtekéből.

ELISABETH

Már csak néhány igazítás, és tökéletes lesz a ruha, amit Frau Holznak készített. Nem olyan könnyű ennek a hölgynek varrni, elég aránytalan az alakja. Apró praktikákra van szükség, hogy a ruha formálja a nem túl előnyös alakot. Lizi elég sokat varrt, pedig néha szívesebben sürgött volna a konyhában, hiszen főzni is nagyon szeretett. Ettől függetlenül szépen, precízen dolgozott. Mivel Frau Holz  még  nem  érkezett  meg,  Lizi  elővette  féltve  őrzött  füzetét,  amelyben  ruhaterveit  tartotta.

Fájdalmas tekintettel nézte a menyasszonyi ruhát, amelyet a saját esküvőjére tervezett. Amikor ezt a csodás csipkeruhát megrajzolta, még nem gondolta, micsoda fájdalom éri az eljegyzése napján…

Gyönyörű zongoramuzsika hallatszott le az emeletről. Itt a zongoratanár a húgánál. Katharina egyre jobban játszik. A szép zene hallatán Lizi elhessegette a fájdalmas emlékeket. És hamarosan felragyogott az arca, amikor a legkisebb húga, Jetta szaladt le a lépcsőn babájával a kezében, és boldogan mutatta annak új frizuráját. Amióta Jetta – Istennek hála − csodálatos módon felgyógyult a tüdőgyulladásból, az egész család óvta őt, még a szellőtől is. A pici lány még nem döntötte el, hogy melyik nővére legyen a példaképe. Tetszett neki a baba szép ruhája, melyet Lizi varrt, de csodálta az Ingrid által készített hajkölteményét is. Néha azonban szívesen ütögette Kathy zongoráját vagy segített Olginak a főzésben. Ugyanis szüleik úgy gondolták, nem elég, ha a lányok megfelelő férjet találnak maguknak, jó, ha valamihez értenek is. Ezért akarták, hogy mindegyik tanuljon valamit –

sosem lehet tudni.

Lizi  felkapta  kishúgát,  és  felszaladt  vele  az  emeleti  szobába.  A  hálószobából  halk  hangok szűrődtek ki: a szülei róla sugdolóztak.

–  Nagyon  magába  fordult,  valahogy  ki  kellene  mozdítanunk  ebből  a  búbánatból  –  mondta édesanyja.  –  Azt  gondoltam,  mire  Bukarestből  visszajön,  egy  vidámabb,  élettelibb  leányt fogadhatunk. Igaz, a Jetta betegsége miatti aggodalom sem segített abban, hogy jobban érezze magát. Jó lenne, ha valaki végre udvarolna neki.

– Azt a szimpatikus székely fiatalembert kellene bemutatnunk Lizinek, akinek köszönhetően Jetta meggyógyult. Kár, hogy azóta nem látogatott meg bennünket. Nagyon sokat dolgozik és tanul.

Szerintem tetszene a lányunknak, jó megjelenésű és okos is. Szerintem ezerszer különb annál a…

– Pszt, nehogy meghallja!