Zoltán Gábor

Szomszéd

Orgia előtt és után

KALLIGRAM

A szerző a könyv írásakor a Nemzeti Kulturális Alap
alkotói támogatásában részesült.
nka_logo_kicsi

Copyright © Zoltán Gábor, 2018

ISBN 9978 963 468 074 1

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Elektronikus kiadás, 2018

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

A nyilasok által szétdúlt Maros-utcai kórház felhívása. A Budai Chevra Kadisának a nyilasok által szétdúlt Maros-utcai kórháza, amely most megkezdte működését, kéri barátait, pacienseit, a budai orvosokat, a gyógyintézeteket, hogy az esetleg hozzájuk került és megmentett műszereket, felszerelési tárgyakat jelentsék be. (XII. Maros-utca 16.) Bejelentéseket jutalmaznak. Egyben kéri a kórház a közönségtől kórházi műszerek és felszerelési tárgyak jótékony felajánlását, esetleg némi pénzbeli megtérítésért is.1

Volt az utcánkban egy zsidókórház. Nem hallottam róla harmincéves koromig. Később sem sokat. Budapest ostroma alatt a nyilasok megölték a betegeket és az orvosokat, az ápolónőket, az ott tartózkodó menekülteket. Lehet ezzel az információval találkozni, de nem nagy valószínűséggel. Könnyen el lehet kerülni a találkozást. Megmaradni nemtudónak.

Úgy áll a helyzet, hogy összehasonlíthatatlanul könnyebb nem tudni róla, mint tudni.

És ez aligha lehet véletlen. Így van berendezve a terep. Nemtudáshoz. Nyilván mert összehasonlíthatatlanul többen vannak, akik nem akarnak róla tudni, mint akik akarnak. Én se akartam. Jó volt úgy nekem is.

Egészen kétezer-tizenegyig. Akkor már tudni akartam.

Igen, tisztában vagyok vele, amiatt alakult így, hogy a szükségszerű és közeli halál tudatával kelek és fekszem. Nem az élethez tartozók szemével nézem magam körül a világot.

– Ön is érintett. – A leépítő kísérletet se tesz rá, hogy leplezze, jól érzi magát. Azzal ébredt: bemegyek kilencre, és délután ötig kirúgok nyolcvan embert. Eddig benn csücsültek a tutiba, és most annyi nekik. Csupa öreg. Ötvenes faszok és picsák, soha, sehol nem kapnak már rendes munkát.

Kétezer-tizenegy.

Ötven és a halál közt, ahogy gyerekkoromban hallottam sokszor. Azon veszem észre magam, hogy ez most rám illik. Az élet végét várom.

Várakozás közben családi kötelezettségeimnek teszek eleget. Gyereket nevelek. Bevásárlok, főzök. Szabadon maradt időmben írok.

De nincs kedvem kitalált történetek végére slusszpoénokat hurkolni. Idegen sorsokba feledkezni, mi értelme lenne még? Ellenkezőleg, kezdem úgy látni, a téma én vagyok. A budai úrifiú, a keresztény, akit a keresztény magyarság ellenségeként pécéznek ki és állítanak félre. Illetve a folyamat, amiben tizenkettedik kerületi, nemzeti elkötelezettségű fiatalemberként felnő, aztán idővel mégis sikerül a nemzet ellenségévé válnia. Jobban mondva: a nemzetnek sikerül a maga ellenségét felfedeznie benne.

Esszéregény, amiben felidézem felnövekedésem folyamatát. Továbbá hozzáolvasok ezt-azt a lakóhelyemről. Mivelhogy több mint fél évszázad óta lényegében egyfolytában ugyanott élek. Kezdem azt hinni, nem valami egészséges helyen és közegben. Kell hogy legyenek összefüggések. Egy év, gondolom. Kellemes nem lesz, de muszáj megcsinálnom. Olyasmi, mint egy menthetetlenül beteg fog eltávolítása. Ami fájdalmas, de utána az ember jobban lesz.

Zsidókórház, ez nekem szokatlan. A mi időnkben nem volt itt zsidókórház. Szívkórház például volt, és van is még. Úgy látszik, egyes kórházakat annak a szervnek a nevével jelölnek, melynek gyógyítása a kitűzött cél, úgy látszik, a zsidó az egy kezelésre szoruló szerv. De nem volt akkoriban katolikuskórház és reformátuskórház se a környéken, nekem meg egyik se hiányzott soha. Egész más hiányzott: kicsit több hely a meglévő kórházakban. Nagymamám a János-kórház folyosóján halt meg. Járvány idején került be, és neki, szívbetegként, kórteremben nem jutott ágy.

Azért, hogy zsidókórházak a továbbiakban ne legyenek, negyvennégy tájékán tettek sokat. Hogy katolikuskórházak és hasonlók se legyenek, a rá következő néhány évben.

A zsidókórház kitörlése a létezők közül elősegítette a kereszténykórházak kitörlését. Jó példával jártak elöl, akik intézték. Nekem pedig, amikor felnőttem, az számított normális állapotnak, hogy kórházak vannak csak, és klinikák. Igaz, a szüleim, akik az Orvosegyetemen dolgoztak, egyszer-egyszer sajnálkoztak amiatt, hogy nem teljesítenek már szolgálatot apácák az egészségügyben. Az ő áldozatvállalásuk – valahogy így mondták – pótolhatatlan.

Most se gondolom másképp, hogy főleg jó kórházakra lenne szükség, amikben van elég hely, és van elég betegápoló meg orvos. Jól képzett és jóindulatú emberek, ha lehet. Más kérdés, hogy talán a Maros utcai zsidókórházba sem azért mentek a zsidók, mert feltétlenül külön kórházat akartak maguknak, olyat, ahol nem kénytelenek nem-zsidó betegekkel egy kórteremben feküdni. Minden jel arra mutat, hogy az ottani orvosok se kifejezetten ódzkodtak a keresztény betegektől, úgy tűnik, egyrészt egyre kevesebb lehetőségük volt a hivatásukat gyakorolni, másrészt látták, hogy a zsidó származású betegeknek egyre kevesebb lehetőségük marad orvosi ellátáshoz jutni. A zsidók faji megkülönböztetése terelte őket össze inkább, és nem saját igényük a gyógyulás/gyógyítás sajátosan zsidó jellegére. Ha létezik olyan egyáltalán.

Zsidókórházként volt számon tartva az intézmény még a háború után is egy darabig. Túlélő zsidók próbálták annak megtartani, lásd a fenti hirdetést.

Szép fogalmazás, értékelem, hogy képesek voltak ilyenre: „esetleg hozzájuk került” műszerek, felszerelési tárgyak… Jön egy pasi, szembeszomszéd, mosolyog, hogy lenne esetleg ez a kis izé, hát, mondom, behozom, tessék… Valami pénzbeli megtérítést tetszettek említeni, ugye…

Kereken öt hónappal a kórház lerohanása után adták le a hirdetést a lapnak.

Lehet, hogy a környékbeliek túl kevés műszerről és felszerelési tárgyról gondolták úgy, hogy vissza kéne vinni.

Lehet, hogy kiderült, a Chevra Kadisának egyszerűen nincs pénze az intézmény működtetésére.

Vagy talán a megmaradt zsidók közül többen gondolták úgy, hogy nem akarnak abban az épületben betegként megjelenni, orvosként dolgozni, és ha választhatnak – akkor úgy látszott, választhatnak –, nem akarnak már zsidók lenni. Grünhut Ferenc szülész-nőorvos belügyminiszteri engedéllyel családi nevét Gyöngyösire változtatta. Gündberger Dezső, a hang-fény cég tulajdonosa, Gervaira.2

Zsidó származású magyarok a háború után tömegesen változtatták meg a nevüket. Azon voltak, hogy belesimuljanak a népbe. Ha gyerekük született, nem mondták meg neki, hogy zsidóktól származik.

Randolph L. Braham könyve, A magyar Holocaust, megjelenése óta megvan. Ajándékba kaptam. Ezerkilencszáznyolcvannyolcban. Őriztem, költözésekkor magammal vittem, de nem olvastam. Jó magasan jutott neki hely. A padlótól számítva három és fél méteren.

Ezerkilencszáznyolcvannyolcban azt lehetett hinni, előbb-utóbb normális ország lesz ebből itt. Normális, vagyis rendes, nyugatias és unalmas. Amiben nem muszáj számon tartani, hogy hívják a miniszterelnököt vagy az államfőt. Mindegy, kik vannak a kirakatban, az ügyek haladnak a maguk kitaposott útján. Sokakkal osztoztam ebben az illúzióban. Nem mintha nem érzékeltem volna, hogy azok is sokan vannak, akiknek az ilyenféle normalitás nem tetszik. Alábecsültem ezeket az embereket. A számukat és a normalitástól való félelmük erejét. Mindennél fontosabbnak éreztem, hogy miután huszonnyolc évet éltem olyan országban, aminek társadalmi berendezkedése bevallottan diktatúra volt, amit idegen ország tartott megszállva, nem is remélve, hogy megérhetem a változást, egyszer csak kimennek az idegen katonák, és véget ér a diktatúra. Azt hittem, a változásnak mind többen és többen örülnek majd.

A nyolcvanas évek elején még tömegdalversenyeket rendeztek. Kicsi gyerekek torkából áradtak a munkásőrnóták, a kommunista indulók.

A tömegdalokat elfújja szél, és nem fognak hiányozni, úgy éreztem. Lesz egy kis csend, és aztán más zene szól majd.

Csend, az egy percig se volt. Még csak halkulóban volt az Internacionálé, már kezdett felerősödni egyfelől a Székely Himnusz, másfelől a szkinhedzene, amit csak később kereszteltek át nemzeti rocknak.

Csend, az az, ami nincs. A Rádió stúdióinak csillapított szobáiban, abban a mesterséges világban, ott lehetett megtapasztalni. És a művészfilmekben.

Odatoltam a létrát, és levettem a két vaskos kötetet. Lefújtam róluk a port. A nyolcvanas évek végének, a kilencvenes éveknek, a kétezres éveknek porát. Az elszállt remények porát.

Még azután is el kellett telnie két vagy három napnak, mire felnyitottam őket.

Megtaláltam, amit kerestem. A leírt anyag bővebb volt annál, amire számítottam, ugyanakkor szűkösebb. Több esetre tért ki, de a vártnál kevésbé részletgazdagon. Megtudtam, hogy nemcsak a Maros utcai kórház betegeit, orvosait és ápolóit mészárolták le a nyilasok, hanem az Alma utcai zsidó szeretetotthonban és egy Városmajor utcai szanatóriumban talált emberekkel ugyanazt tették.

Ha a helyszíneket képzeletbeli vonallal összekötöm, a vonal gyerekkori lakhelyemet súrolja.

A kép, amit látni akartam, homályos maradt, mellette újabb és újabb képek jelentek meg, ugyancsak homályosan.

Volt egy folyóiratszám, a Rubiconé, kétezer-négy novemberéből, amire Németh Gábor hívta fel a figyelmemet, és miatta olvastam el annak idején, iszonyattal, émelyegve – eltettem, tudtam, hogy kellhet még.

Iszonyat, émelygés – túl erős szavak? Az érzés volt túl erős. Mint szagolni és látni egy dögöt. Az iszony az evolúció során kialakult, belénk kódolt figyelmeztetés: veszélyben vagyunk. Megvan, nem hajítottam ki azt a folyóiratszámot kétezer-négyben.

Kétezer-négy. Negyvennégy éves vagyok. Addigra egyszer már eltávolítanak a Magyar Rádióból rendezőként, dramaturgként készített műsoraim miatt. Cáfoljon meg, aki akar és aki tud – én úgy láttam, és azóta is úgy látom, helytelenül cselekedtek. Amikor sok év külsőzés után felvettek – akkor még csak határozott idejű munkaszerződéssel –, és már nem csupán a benti szerkesztők és dramaturgok szándékán, hanem legalább annyira a sajátomén is múlott, miből készítek adaptációt, első önálló munkám egy felvidéki magyar író regényének feldolgozása volt, amit azonnal követett egy erdélyié. A szerzők már akkor sem az ottani „liberálisok” közé tartoztak, később szépen betagozódtak a „nemzeti oldal” falanxába. Azért távolítottak el, mert az ilyen munkákért nem járt piros pont, míg egy-egy „kozmopolita” szerzővel való foglalatoskodásért jó nagy feketéket írtak a rovásomra. Miközben nem azért csináltam, hogy pontokat gyűjtsek. Egyszerűen érdekeltek azok a könyvek. Engem érdekeltek legjobban a világ összes dramaturgja és rendezője közül.

Habár én nem éreztem magam zsidónak, a nemzeti oldalhoz tartozó munkatársak annak könyveltek el.

Kivétel nélkül mindegyik.

A kulturáltan és udvariasan viselkedők nem kevésbé egyértelműen, mint a véresszájúak.

Mindig gyanakvó, mindig gunyoros tekintetük tüzében pörkölődtem.

Mind jobban érezhetővé vált zsidószagom.

Egyszer csak én is megéreztem.

– Nem érezted magad zsidónak?! – kapja fel fejét a nemzet. – Tudod, ki beszél így? Aki zsidó.

Rendben. Belenézek a nemzetnek abba a szúrós tekintetébe: van bennem zsidóvér. Ez elég, hogy idegennek láss? Hogy kétségbe vond a jó szándékomat? A hozzáértésemet? Mert mit tud az ilyen a magyarok művészetéről?

Általában a művészetről?

Az ilyen csak a pénz, a káosz, a homoszexualitás, a deviancia világában otthonos, azt mondod?

Endre László, Pest–Pilis–Solt–Kiskun vármegye alispánja ezerkilencszáznegyvenkettőben megdöbbenéssel értesült róla, hogy „a Magyar Vöröskereszt egyes helyi választmányai a harctéren küzdő honvédeink részére vérfelajánlást zsidó egyénektől is elfogadnak. Nem is kívánok e helyen rámutatni azokra a rendkívül súlyos fajtisztasági, egészségügyi és erkölcsi következményekre, amelyeket ez az eljárás és súlyos mulasztás maga után von.”

Endre nem kíván. Pedig rámutathatna!

Erkölcsi következmények… Hol is a helye a zsidóvér keresztény vénába való juttatásának az erkölcsi vétségek hierarchiájában? Nyilván súlyosabb a dolog, mint a lopás, a hazugság, a házasságtörés… Lehet, hogy még az emberölésnél is súlyosabb.

Alighogy el lettem távolítva, változott a politikai helyzet, és visszavettek a Magyar Rádió állományába, ahonnan kábé tizenhat évvel később, a Fidesz elsöprő választási győzelmének következményeképpen távolítanak majd el újra és végérvényesen. Mondjuk, nem mint „zsidó”, hanem mint „szélsőneoliberális”, a hivatalos indoklás szerint pedig mint átalakítás következtében feleslegessé vált munkaerő lettem kisöpörve.

Kétezer-négyre, amikor a Rubicon-számot a kezembe adta Németh Gábor, nem ment ki a fejünkből az előző médiabeli tisztogatás, és láthattuk, hogy lassan, de biztosan, elháríthatatlanul közeledik a következő. A Szálasi hatalomra jutása utáni hatvanadik évben jelent meg Zsidó vagy? című könyve. Abban az évben neki ezzel a címmel kellett könyvet megjelentetni, és a történelmi folyóirat szerkesztőinek az egyik szám címében fel kellett tenniük a kérdést: Kik voltak a nyilasok?

Kétezer-négyben a tizenkettedik kerület buzgón készíti a helyet a Turulnak, hogy a következő évben felállíthassa.

Milyen helyet? Árpádsávosat! A madárszobor körül csíkokba rendezett piros és fehér mészkő fedi a földet.

Iszonyat.

Mi más néven lehetne nevezni azt az érzést, ami megmaradt bennem az évekkel korábbi olvasásból, amikor odáig jutottam, hogy a tizenkettedik kerületi nyilasok embereket tereltek végig a Vérmezőn, át az Alagúton, és a Lánchídnál a Dunába lőtték őket, és ezt az eljárást úgy nevezték: „úsztatás”? Borzalom? Undor? Szégyen? Nagyon közel került hozzám az öldöklés. Nemcsak Pest, hanem Buda is; Buda, a nyugodt, a kiegyensúlyozott, a békés, a konszolidált, a biztonságos, az otthonos…?

Meglehet, a békességes természet késztette Buda polgárait arra, hogy ezernyolcszáznegyvenkilenc november huszadikán, a Lánchíd avatásakor megéljenezzék Haynaut, miközben a hepciás pestiek némán tüntettek ellene. Az eseményen se Széchenyi, se William Tierney Clark, a tervező nem volt jelen. „A Budáról átsétáló Julius von Haynau tábornagyot a pesti polgárság jeges csönddel fogadta” – írja Török András. – „A budai polgárok, mint azt egy visszaemlékezésből tudjuk, ovációval fogadták Haynaut, mindössze hat héttel az aradi vértanúk és Batthyány Lajos kivégzését követően.”3 Ha valaki, hát én nem tekinthetem a budai polgárt idegen lénynek, minthogy egyik ükapám, Toifelhart Mátyás hajóskapitány echte budai polgár volt. A Vízivárosban lakott, Farkasréten nyugszik. Csakhogy ha ma egy budai iskolást megkérdeznének, hogyan zajlott a hídavatás, lefogadom, azt mondaná, a bátor budaiak kifütyülték a hóhért. Félreértés ne essék, negyven évvel ezelőtt én is ezt mondtam volna! Ma pedig biztosra veszem, hogy egy új Haynau se maradna éljenzés és taps nélkül itt.

De azt már tudom egy ideje, hogy lehet Budát barátságtalan, fenyegető helynek érzékelni. Voltak olyan Pesten élő, és, azt hiszem, zsidó származású ismerőseim, akik kimondták, hogy nem érzik itt jól magukat. És nem ám a hegyek, hanem az itteni emberek miatt.

Az ezerkilencszáznegyvennégyes év nagy részét és az ezerkilencszáznegyvenötös elejét Budán töltötte Vas István. Az utolsó heteket már egyetlen szobába, a menedéket adó Ottlik házaspár nappalijába zárva. Amíg mozoghatott, azt írja, alkalmanként Pestre érve önkéntelenül fellélegzett: otthon van, a szülőföldjén. „Hát Budát netán ellenségesnek éreztem? Nem éppen. Hiszen micsoda gyönyörűséggel bámultam a Korzóról vagy a Pozsonyi úti erkélyről. Csak benne, Budán nem éreztem biztonságban magamat.”4

Általában a zsidó származásúak számára kevésbé otthonos Buda, mint Pest, és viszont, azok, akik nemzeti elkötelezettségűként és zsidó származástól mentesen érkeznek a fővárosba, Budát kevésbé találják ellenszenvesnek. Persze az egészet, úgy, ahogy van, nem szeretik, ahogy a vidéki amerikai viszolyog San Franciscótól és New Yorktól, a suttyó német utálja Berlint. A berliniek szavaztak a legkisebb arányban Hitlerre, amit ő aztán levert rajtuk. Budapestet szintén utálhatta, többek közt azért ítélte arra a sorsra, hogy szétlőjék, és rakásra dögöljenek a lakosai. Bécset se kímélte. Azt se szerette.

Először Szlovákiában, egy magyar műemlékben, az ottani gondnok szájából hallottam a szót, hogy Judapest. Azután derült ki számomra, hogy ez egy rég elterjedt és a nemzetiek között széles körben használt kifejezés. De olyan, hogy Judabuda, nem ismeretes. Abban a kerületben élek, ahol a Turul-szobrot felállították. Azok, akik felállították, és időről időre áhítatosan köré gyűlnek, vitahelyzetben nem állnának ki se Pestért, se Budapestért. Lélekben vidékiek. „Én falura, tanyára vágyok, nem Budapestre, nem ide” – szögezi le Erdélyi József költő, abban a szent pillanatban, amidőn beköltözik a városba. „Egészséges magyarok” ők. Még ha jászok is, vagy kunok. Vagy szlovákok. Vagy románok. Mindegy, csak nem zsidók.

tx02vVannak nevek a szobor alatt. Vegyesen azokéi, akik a kerület területén a szovjetek és az angolszászok ellen fegyverrel harcoltak, és azoké a civileké, akiket véletlenül vagy szándékosan megöltek Budapest tizenkettedik kerületében. De az nem világos, hogy ha egy Olasz fasori vagy Bors utcai lakost a nyilasok alsónadrágban a Dunához kísértek, áthajtottak a Lánchídon, és az ötödik kerületben a folyóba öltek, az itteni halott, vagy belvárosi, az se, hogy ha egy bujkálót, katonaszökevényt, kommunistát vagy zsidót a Városmajor utcai nyilasházban gyilkoltak meg, az a Hegyvidék halottjának számít-e, a neve ott díszeleghet-e a madárszobor alatt. Titkosították a lista alapjául szolgáló történészi jelentést, így az is kérdéses, nincsen-e a nevek között olyan lakosé, aki nem a szovjetek és az angolszászok ellen harcolt, hanem honfitársai, fegyvertelen magyar állampolgárok ellen.

Lehet más oka egy történelmi kutatás titkosításának, mint annak megakadályozása, hogy az abban leírt tényeket, adatokat más kutatók vizsgálhassák, más tényekkel és adatokkal összevethessék? Émelyít a kutatási eredményt titkosító politikusok és hivatalnokok közelsége, a történészé, akinek célja nem egy múltbeli eseménysor feltárása, a megszerzett ismeretek megosztása, hanem az, hogy a számára rokonszenves arcokról minden szeplőt eltávolítson.

A Judapest szó tényleg elég régi. Utánanéztem. A tizenkilencedik század végén alkotta egy antiszemita és magyarellenes bécsi politikus, Lueger. Ezt a két fajzatot lenézte, és ugyanakkor veszélyesnek tartotta. Amúgy kifejezetten jó polgármester volt, írják. Ettől függetlenül a nevét viselő közterületet a bécsiek nemrég csendben átnevezték. A nemzeti érzelmű ember, aki Lueger gúnyszavát használja, lesercinti a „magyarságot” is minden egyes alkalommal.

„Egy szárazság idején azt bizonygatta, hogy elég volna a víz, ha a zsidók nem innának. Ferenc József, a béke tehetetlen és idejétmúlt védelmezője, aki a maga módján síkraszállt alattvalóinak jogaiért is, visszautasította ugyan, hogy jóváhagyja Lueger polgármesteri kinevezését, de hiába” – írja A Habsburg-mítosz című könyvében Claudio Magris.5

– Vannak rossz álmaid?

A lányomtól kérdezem. Tízéves. Rosszáloműzőt készített. Egy karika, belefűzve színes szalagok. Indián eszköz.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Elektronikus kiadás, 2018

Felelős kiadó Mészáros Sándor
klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 468 074 1

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License