A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Aly Martinez: The Truth About Us (The Truth Duet #2), 2018

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság, 2019

© Aly Martinez

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-55-7

ELŐSZÓ

Penn

Egy perccel azelőtt, hogy elvesztettem…

Egy szállodai szoba. Otthagytam Corát.

Egy átkozott szállodai szobában, aminek gusztustalan szőnyege van, és amelynek látványától émelyeg a gyomrom. A hely nagy előnye, hogy éjjel-nappal őrzik, és a legfelső emeleten béreltem szobát. Mégis megőrjített a gondolat, hogy pont egy szállodai szobában hagytam.

Ez volt az egyetlen megoldás. Azt akartam, hogy egy éjszakára távol legyen a háztól. Aztán örökre.

Néztem az arcát. Szája félig nyitva volt, miközben aludt. Igyekeztem minden vonását megőrizni az emlékezetemben. A bársonyos bőrét, a hosszú szempilláit, és még az ajkánál lévő, apró anyajegyet is.

Az enyém volt.

Cora az enyém volt.

Muszáj volt elengednem ahhoz, hogy meg tudjam menteni.

Simán oda tudtam neki adni a pénzt. Volt elég. De amíg a Guerrero testvérek a világon vannak, Cora nem lehet szabad.

Megtalálják, befolyásuk alá vonják, megbüntetik, és nem kétséges, hogy a végén megölik.

Az élet sokszor választás elé állít minket.

Maradhattam volna.

Megtarthattam volna Corát.

Elvihettem volna őt és Rivert, elszállásolhattam volna őket valami puccos házban, melyet éjjel-nappal őriznek, de úgyis ki akartak volna törni.

Az sem jelentett volna szabadságot. Egyik börtönből a másikba kerültek volna.

Ráadásul nem oldott volna meg semmit.

Thomas Lyons, az ember, aki megölette a feleségemet, szintén Cora életének része. Tudom, hogy segíti a fickó feleségét, Catalinát és a lányukat, Isabelt, akik rejtőzködnek a férfi elől. Egy nap majd rájön, és Corát is üldözni fogja.

Romokba dőlt a világom, és ez főképp Thomasnak, a város tökéletes hírű, közkedvelt ügyészének köszönhető.

Ezért a nap végén már nem volt más választásom.

Csak annyit tehettem, hogy eltüntetem az összes lehetséges nyomot.

Akkor is, ha ezek után darabokra törik a szívem, mert örökre el kell tűnnöm az életéből.

Majd helyrejön.

Túlteszi magát a történteken, és új életet kezd.

Én nem fogok. Soha. De legalább nyugodtan alszom, mert tudom, hogy Cora biztonságban lesz.

Lehunytam a szemem, homlokon csókoltam, és próbáltam az emlékezetembe vésni mindent, ami Cora Guerreróval kapcsolatos.

A nevetését.

A mosolyát.

A jó szívét.

Az önzetlenségét.

Ahogy szeretett.

Ahogy adott.

Ahogy visszahozta a fényt az életembe.

– Igazság: szeretlek – súgtam a fülébe.

Meg sem mozdult, amikor kikeltem az ágyból.

A szeme sem rebbent, amikor csak álltam, és figyeltem. Nagyon meg kellett magam erőltetni, hogy képes legyek őt otthagyni, és elinduljak végre.

Meg sem mozdult, amikor bosszúvágytól hajtva kimentem a szobából, és becsuktam magam mögött az ajtót.

– Készen állsz? – kérdezte Drew.

Abban a pillanatban SMS-eztem neki, hogy Cora légzése egyenletessé vált. Talán még így is tovább várattam, mint kellett volna.

Összeszorítottam a fogam.

– Esküdj meg, hogy gondját viseled!

Tüzes, barna szemével mélyen a szemembe nézett.

– Te pedig esküdj meg, hogy kinyírod azt a két szemétládát, és élve jössz vissza!

Felé nyújtottam a kezem.

– Megbeszéltük.

Vigyorgott, és viszonozta a kézfogást.

– Akkor én is a szavamat adom.

A lift felé vettük az irányt. Minden porcikám tiltakozott, amiért ott kellett hagynom Corát. Már a döntés pillanatában tudtam, hogy rossz ötlet, de nem volt mit tennem.

– Nem akarom, hogy azt higgye, én loptam el a pénzét – mondtam Drew-nak.

Drew megfogta a bicepszemet, és félúton megállított.

– Meg kell tenned! Hallod? Utánad biztos nem akar tizenhárom éven keresztül bánkódni. Fogod a pénzt, berakod a szerszámosládába, és úgy teszel, mintha Dante és Marcos épp akkor bukkantak volna fel, amikor te meg akartál lépni.

– Nem fogja elhinni, Drew. Átlát a helyzeten.

Drew elém állt, összevonta a szemöldökét, és egyik ujját a mellkasomhoz szegezte.

– Akkor hadd higgye! Én a magam részéről segítek elültetni a bogarat a fülében, ha magától nem jutna erre a következtetésre. Viszont nem vagyok hajlandó az elkövetkezendő fél évben egy olyan nő lelkét ápolni, aki azt hiszi, hogy a drága szerelmét megölték, amiért megpróbálta megmenteni a nő becsületét. Soha nem jönne helyre, Penn. Élete hátralévő részében magát hibáztatná, mert azt gondolná, hogy miatta halt meg egy ártatlan férfi.

Minden egyes szót lassan, tagoltan ejtett ki a száján.

– Játszd el a rosszfiút! Hadd legyen rád mérges! Törd össze a nyomorult szívét! Úgy biztos könnyebben elenged.

Csak az volt a gond, hogy nem akartam elmenni. Őt viszont nem vihettem magammal. Számtalan ok volt, amiért távolságot kellett tartanom Cora Guerrerótól és Thomas Lyonstól. Ezek közül az első és legfontosabb, hogy ha bármikor kiderül, ki valójában Penn Walker, Cora lesz Thomas elsődleges célpontja, vagy az első számú gyanúsított Penn Walker halálát illetően. Én – Shane Pennington – eddig büntetlen előéletű voltam. Megérte az a több százezer dollár, amiért új személyazonosságot vásároltam. Cora érdekében muszáj tovább színlelnem. Addig viszont nem lehetek nyugodt, míg nem tudom őt minél messzebb ettől a hányadék környezettől, amiben élt.

Pontosabban, amíg Drew nem viszi őt minél távolabb.

Megböktem a vállammal, miközben odarohantam a lifthez, és megnyomtam a gombot.

Drew még nem fejezte be az észosztást.

– Esküszöm, ha eltérsz a tervtől, megtalállak, és magam végzek veled. Most már nem vagy jófiú. Így is, úgy is össze fog omlani, ha meghalsz, de könnyebb, ha haragszik rád. Már megtanulta kezelni a pocsék helyzeteket, Penn.

– Hát ez az! Mindig ebben volt része. Pocsék és még pocsékabb helyzetekben. Én pedig újabb adag szart pakolok rá.

Hirtelen olyan közel hajolt, hogy arcunk kis híján összeért.

– Nem fogom menteni a seggedet, ha gázos lesz a helyzet. Fogod a pénzt, berakod a szerszámosládába, és a teherautó ülésén hagyod. A zsaruk nem fogják átnézni, mert az én nevemen van, de ha mégis, majd átnyújtom nekik a banki kimutatást, miszerint Shane Pennington kölcsönadott némi pénzt frissen szabadult barátjának, azaz nekem. Corának nem kell tudnia róla. Ha rájön, majd azt hazudom, hogy az én pénzem odalett a tűzvészben. Minden eshetőségre gondoltunk, Penn. Csak így helyezhetjük őt a lehető legnagyobb biztonságba. Ne térj el a tervtől! Most nincs helye variálásnak. Ne rágódj olyan marhaságokon, amiken úgysem tudsz változtatni! Arra koncentrálj, hogy ezt a szart túléld! Két Guerreróval elbánni nem lesz csekélység.

Hirtelen sajogni kezdett minden tagom.

– Esküszöm, könnyebb, mint Corát elhagyni.

– Talán. De örülnék, ha később még hallhatnálak egyáltalán. Úgyhogy ismétlem: koncentrálj! Utána rengeteg időd lesz nyalogatni a sebeidet. Felőlem életed végéig nyavalyoghatsz a nőd miatt.

Dühösen ránéztem, és ettől furcsa mód megkönnyebbültem.

– Jó.

– Biztos ne menjek veled? Már jó ideje égek a vágytól, hogy ellássam Dante baját.

A lift jelzett.

– Ne! Maradj Corával! Ha valami tényleg történne velem, te…

Megszorította a vállamat.

– Tudom. Egymillió-százezer, még egy rakat számjegy, és kilencvenkilenc cent.

A szemébe nézem, és nyeltem egy nagyot. Ezer ki nem mondott szó választott el minket egymástól. Drew tizenhét éve a legjobb barátom volt. Amikor feleségül vettem a húgát, ő is a családom része lett. Amikor elvesztettük Lisát, a szövetségesemmé vált a bosszúhadjáratban.

Abban a pillanatban úgy éreztem, talán nem Cora lesz az egyetlen, akit otthagyok.

– Drew! Én…

– Egy szót se többet! Kihozod onnan a seggedet, és kész! Tedd, amit kell! Ha pár hónap múlva vége ennek a szarnak, beülünk egy sörre, és dumálunk egy jót.

– Rendben – suttogtam.

– Most menj! Menj, mielőtt megrohannak az érzelmek, és puha pöccsé válsz! Már épp kezdted magad összekapni ezen a téren. Maradjon ez így!

Nevetni kezdtem. A fenébe is! Drew jó ember.

Ahogy kinyílt a lift ajtaja, beszálltam, és a padlóra bámultam. Az ajtó bezáródott.

Ahogy lementem az első emeletre, sok minden történt.

Végre tisztán láttam a helyzetet.

Elhatározásom sziklaszilárddá vált.

Az eddig túlzottan ismerős bénultságnak nyoma veszett.

Penn Walkerként szálltam be a liftbe, de amikor kinyílt az ajtó, a magabiztos, mindenre elszánt, fájdalomtól és bosszúvágytól űzött Shane Pennington szállt ki belőle.

Csak egy baj volt. Rá kellett jönnöm, hogy mindketten beleszerettek Cora Guerreróba.

1. FEJEZET

Cora

Négy évvel korábban…

– Chrissy! – ordítottam, és dörömböltem a szobája ajtaján. Angelára néztem, aki csak állt, és az alsó ajkát harapdálta.

– Azt tetted, amit kellett.

– Majd meglátjuk – mormolta, és a körmeit bámulta.

Keresni kezdtem a megfelelő kulcsot.

– Figyelj, Ang! Ha fickót hoz ide, mindannyian bajba kerülünk. Vagy a zsarukat hozza ránk, vagy Dantét és Marcost. Vagy ami még rosszabb, Manuelt. Nem tudom, te hogy vagy vele, de én nem akarom a testi épségemet kockáztatni csak azért, hogy Chrissy megszedje magát.

– Én sem. Csak kellemetlenül érzem magam. Én tanítottam be a csajt, tudod.

Beraktam a kulcsot a zárba.

– Ha tényleg a te tanítványod lenne, nem hozott volna téged ilyen helyzetbe.

Még el sem tudtam forgatni a kulcsot, amikor magától kinyílt az ajtó.

Chrissy jelent meg a bejáratnál, fekete hálóingben. Sötétre festett dús haja teljesen összekócolva, rúzsa elkenődve.

– Mi lenne, ha nem tömnéd a fejét ezzel a sok hülyeséggel? – kérdezte, majd kihajolt, és Angelára nézett.

– Egyszer még lakatot teszek a mocskos szádra.

Angela kihúzta magát, kikerekedett szemmel bámult rá, aztán beosont a szobájába.

– Muszáj mindig ribancnak lenned? – kérdeztem.

Chrissy vigyorgott, ezért jól látszott, milyen sárgák a fogai.

– Ezt én is kérdezhetném tőled.

Felcsattantam.

– Én vagyok a ribanc?! Te hozol ide pasit, amivel jócskán veszélybe sodrod a ház összes lakóját! Ezek után még te mersz engem ribancnak nevezni? Jó ég, Chrissy! Egyszer az életben ne csak magadra gondolj, hanem a többiekre is!

Forgatni kezdte a szemét, nyeglén az ajtónak támaszkodott, és vigyorgott, mintha viccet meséltem volna.

– Nem tudom, miről beszélsz. Nincs itt semmiféle pasi. – Kinyújtotta a karját, mintha be akarna hívni a szobájába. – Nézd meg, ha nem hiszed!

Az égvilágon semmi kedvem nem volt bemenni az undorítóan mocskos szobájába, hogy aztán egy hasonlóan igénytelen férfit találjak benne.

– Azonnal dobd ki! Most! – ordítottam.

– Nincs bent senki – válaszolta lebiggyesztett szájjal, és a szívére tette a kezét.

Aztán hirtelen egy női hang szólt a hátam mögül:

– Nincs, mert épp ott megy.

Megfordultam, és láttam egy félmeztelen férfit a parkoló felé rohanni. Szerencsére az alfele takarásban volt, de akaratlanul is feltűnt, milyen löttyedt és szőrös a hasa. Megmondom őszintén, ezt a látványt szívesen hanyagoltam volna.

– Na nézd csak! – sóhajtotta Chrissy gúnyolódva. – Tudod, inkább Angelával kéne beszélned. Láttam, hogy korábban már becsempészett ide valakit, csak nem akartam elmondani. Elvégre mi lányok összetartunk.

Dühös pillantást vetettem rá.

– Most szívatsz, Chris? Te tudod a legjobban, hogy…

– Ő meg ki a fene? – biccentett a parkoló irányába.

Rögtön odanéztem, és láttam egy magas, hosszú combú, barna hajú nőt az előtérben álldogálni. Rózsaszín rövidnadrágot viselt fehér felsővel, mely bőven nem mutatott annyit, amennyit a lányok szakmájában szokás, de annál többet, minthogy elhiggyem, Jehova tanúja, és a lelki üdvömért fog imádkozni.

– Segíthetek? – kérdeztem, mire Chrissy bevágta az ajtót. Önkéntelenül mordultam egyet, mert tudtam, hogy ezek után még foglalkoznom kell vele. Bár azon kívül, hogy szólok egy Guerrerónak, nem sokat tehetek.

A nő mosolygott. Olyan vakítóan fehér és rendezett fogsora volt, hogy annak idején biztos egy vagyont fizettek fogszabályzásért és fehérítésért.

Szépen manikűrözött körmével egyenesen Chrissy ajtaja felé mutatott.

– Kedvesnek tűnik.

– Igazi bűbáj – válaszoltam, és újból feltettem a kérdést. – Miben segíthetek?

– Nos – kezdte, és elindult, így kénytelen voltam a nyakamat nyújtogatni, hogy lássam.

Ez a nő nemcsak hozzám képest volt magas, hanem alapból is. Krémszínű éktalpú cipője még emelt rajta pár centit.

Meleg barna szemével rám nézett, és így szólt:

– Dante Guerrerót keresem.

– Sajnálom, de ő nem lakik itt – válaszoltam lebiggyesztett szájjal.

Kicsit oldalra hajtotta a fejét, és látszólag zavarba jött.

– De övé a hely, ugye?

– Így van – válaszoltam ugyanolyan hangsúllyal, ahogy a tévés vetélkedő egyik műsorvezetője szokta. – De valahogy mégsem él a lehetőséggel, hogy székhelyéül válassza eme földi paradicsomot.

– Esetleg tudja, hogy… öhmm… miként vehetném fel vele a kapcsolatot? Azt mondta, itt találkozzunk, de nem adta meg az elérhetőségét.

Hirtelen kirázott a hideg a rémülettől.

– A fenébe! Idejön? Most?

– Öhmm… Nem most, de talán még ma. Megadta a címet, és azt mondta, jöjjek, amikor… öhmm… tudok. Úgyhogy itt vagyok.

Megkönnyebbülten sóhajtottam, és a szívemhez kaptam, mintha ki akart volna ugrani a helyéről.

– Jó ég! Alaposan megijesztett.

– Sajnálom – válaszolta szégyenlősen.

Közelről még csinosabbnak tűnt. Idősebb volt nálam, talán harminc lehetett, méghozzá a jól karbantartott fajtából. Nem az a fajta szépség, aki azonnal a magazinok címlapjára kerülne, de volt annyira mutatós, hogy még ez sem lehetetlen. A gondolat is kellemetlen volt.

– Megkérdezhetem, milyen ügyben keresi Dantét?

– Nos, öhmm… Jelentkezem egy interneten feladott hirdetésére, amiben…

– Modellt keresnek?

– Igen! Pontosan.

Sóhajtottam. Nem tudtam, hogy volt képes Dante bevonzani ezt a nagyon elszánt nőt. Méghozzá pont egy ilyet. Felejtős.

– Figyeljen! Ön kedvesnek tűnik, úgyhogy elárulok egy titkot – kezdtem, és közelebb hajoltam hozzá, majd a fülébe súgtam: – Ez nem az, amire gondol. Ez egy… átverés. Menjen haza, és felejtse el ezt az egészet! Szerintem ez kicsit sem önnek való.

Elindultam, de ő megragadta a karomat.

– Nincs hová mennem. Az utolsó filléremen jöttem ide taxival. Tudom, mi folyik itt. Nekem is vannak klienseim. Méghozzá gazdagok. Csak most helyszínt váltok. Ennyi.

Elhúztam a karomat, és meglepődve néztem rá.

– Egy másik bordélyból jött?

Bólintott.

– És akkor megvan a saját kuncsaftköre?

Ismét bólintott.

– És Dante ezt a címet adta?

Folyamatosan bólogatott.

Óvatosan végigmértem, és figyeltem a szemét, hogy kiderüljön, igazat mond-e.

Őszinteségnek a szikráját sem láttam benne.

– Hazudik, mint a vízfolyás. Mi nem efféle üzletben utazunk. Úgyhogy takarodjon innen!

– Jól van. Nem másik… bordélyból jöttem. De van tapasztalatom.

Sóhajtottam egyet, hátat fordítottam neki, és elindultam a lépcső felé. Megszólalt a telefonom, ezért kénytelen voltam kivenni a farzsebemből. Manuel számát láttam a képernyőn.

– Kérem, várjon! – kiáltotta a nő.

Nem törődtem vele, mert nem akartam, hogy Manuel hívása üzenetrögzítőn végezze.

– Halló!

– Terhes a csaj! – ordította Manuel.

Topmodell karrierre vágyó újdonsült látogatónk folyamatosan a nyomomban volt, és megállás nélkül rimánkodott.

– Ki? – kérdeztem, majd megálltam a másodikon, és a parkoló felé mutattam. Csak tátogtam a szavakat, nehogy hallani lehessen a vonal túlvégén. – Menjen innen!

A nő imára kulcsolta a kezét.

– Kérem, hallgasson végig!

Manuel folyamatosan ordibált.

– Kurvára nem tudom. Az az átkozott ribanc, akit orvoshoz vittél.

A fenébe! Lucy.

– Tedd ki, Cora!

– Várj! – sóhajtottam.

A nő arca felderült.

– Nem ön – sziszegtem felé.

Manuel folytatta.

– Figyelmeztettelek! A lány eltűnik! Méghozzá ma estig. Ha oda kell mennem, hogy magam intézkedjek, esküszöm a kurva életre, hogy Rivert is magammal viszem!

Hirtelen úgy megszédültem, hogy azt hittem, ott helyben összeesem. Meg kellett fognom a korlátot, hogy egyensúlyban maradjak.

– Nem, erre semmi szükség. Majd én elintézem. Azonnal kiteszem Lucyt.

– Helyes. A hülyeségednek hála, most egy lánnyal kevesebb. És kurvára nem érdekel, ha veled kell pótolnom a hiányt. Felőlem róhatod az utcákat egész éjjel, de meg akarom duplázni a forgalmat. Ennyivel tartozol.

Nem értettem, miért engem hibáztat, amiért az egyik prostituáltja teherbe esett. Főképp, hogy az isten háta mögé vittem őket orvoshoz, és mindig gondoskodtam róla, hogy legyen óvszerük. Bár Manuelnek soha nem kellett indok, hogy engem hibáztasson.

– Én… Ma kedd van. Ilyenkor messze nem olyan nagy a kereslet, hogy a lányok megduplázhassák a forgalmat. Adj időt hétvégéig, és mindent elrendezek!

– River hány éves?! Ismételjem meg, amit az előbb mondtam?

Ez nem volt kérdés. A napnál is világosabbnak tűnt, hogy fenyegetőzik.

A szemem kikerekedett, és úgy éreztem, mindjárt hányok.

– Megoldom. Meglesz a bevétel.

– Ma éjjel! – ordította.

– Ma éjjel. Esküszöm!

Azután is a fülemhez szorítottam a telefont, hogy Manuel már rég letette. Fogalmam sem volt, honnan szedek össze annyi pénzt. Keddenként nagyjából háromezer dollár jött össze, ami – leszámítva a harminc százalékot, amit a lányok megtartottak – durván kétezer dollárra jött ki. Pénteken vagy szombaton simán megduplázzák a forgalmat, ahogy Manuel akarta, hiszen hétvégenként mindig több volt a kuncsaft. Kedden viszont képtelenség ekkora forgalmat összehozni. Ráadásul négy lánnyal kevesebb. Most, hogy szerencsétlen Lucyvel ez történt, ez a szám ötre változott.