A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

A. L. Jackson: Lost To You, 2013

Fordította

Szaszkó Gabriella

© A. L. Jackson, 2013

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Kalocsai Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-80-9

Ajánlás

Az olvasóimnak minden üzenetért, minden
bejegyzésért, minden megjelölésért.
Mind-mind rengeteget jelent nekem!

Első fejezet

CHRISTIAN

Velem szemben ült ez a gyönyörű lány, a legédesebb és legszexibb teremtés, akit valaha láttam. Mélyen búgott a hangja, visszafogott magabiztossága teljesen magával ragadott, miközben arcát kihangsúlyozta a halovány pír, amikor valami olyasmit mondott, amitől kicsit zavarba jött. Fenségesnek találtam ezt az ellentmondást: egyszerre volt határozott és szégyellős.

Elképesztő, hogy pont ő ült velem szemben, de nem kellett volna, hogy meglepjen. Mindig is tudtam, hogy mit akarok, attól a perctől fogva, hogy megpillantottam.

Fészkelődtem a kemény faszéken, előrehajoltam, de nehezen koncentráltam a szavaira, annyira lenyűgözött a tökéletesen ívelt szája. Egyik könyökével az asztalon támaszkodott, fejét oldalra billentve az ujjain pihentette. Napsütötte tincsek hullottak szív alakú arcába, miközben átlapozta a közöttünk elterülő, vastag tankönyvet. A koncentrációtól összehúzta a szemöldökét, ajka barátságtalan, vékony vonallá egyenesedett, ahogy elmerült az olvasásban.

Két rövid e-mailt váltottunk előző éjjel, amiben megbeszéltük, hogy az apró kávézóban találkozunk az óráink közti szünetben. Persze, akkor még fogalmam sem volt, ki is lesz az Egyesült Államok kormányzása tantárgyhoz a tanulótársam. Csupán rövid leírást adott magáról, ezt lejegyeztem egy papírra, és begyűrtem a zsebembe. Elizabeth Ayers, hosszú, szőke haj. A lap aljára odafirkantottam a telefonszámát.

Az tuti, hogy nem dobom ki.

Elborzadt nyögés szökött ki a száján, a hangtól majdnem én is felnyögtem.

– Végignézted a tanmenetet? – pillantott rám, aztán visszanézett az előttünk heverő, kicsi, összetűzött papírhalomra. – Rengeteg mindent be kell magolni. Biztos vagyok benne, hogy ez őrült nehéz óra lesz – mondta komolyan, és teljes figyelmét a papíron található információhalomnak szentelte. – El sem hiszed, mennyire örültem, amikor megtaláltam a feliratkozólapot, hogy tanulótársat kérhetek. Nem ismerlek, de komolyan, nem kaphatok rossz jegyet ezen az órán.

Elizabeth feljegyzett valamit a füzetébe, megnyalta az ajkát, de inkább magának hadarta a szavakat.

Én meg csak bámultam rá.

Tizenöt perccel ezelőttig, mielőtt beléptem volna a kávézó ajtaján, és mielőtt megpillantottam volna, engem is csak az osztályzat érdekelt. Aggódtam, hogy ki lesz a társam a kurzuson, és attól tartottam, valami lúzerrel kell együtt tanulnom, aki le akarja majd nyúlni a kemény munkám gyümölcsét, és csak az időmet vesztegetem. Ezzel is együtt kellett volna élnem, lenyelnem a dühömet, és szétdolgozni a belemet, mert egyszerűen nem volt más választásom. Nincs az az isten, hogy apámnak újabb okot adjak arra, hogy rám szálljon, csak azért, mert a jegyeim nem a legjobbak.

De nem így alakult. Beléptem az ajtón, és megpillantottam Elizabethet. Azóta igen nehéznek találtam, hogy figyeljek. Elterelte a gondolataimat hangjának könnyed dallamossága és barna szemének borostyános melegsége. Megdermedtem a sokktól az ajtóban állva, amikor beléptem, és megláttam azt a lányt, akit képtelen voltam kiverni a fejemből a múlt heti Egyesült Államok kormányzása óra óta. Amikor véget ért az előadás, összeszedtem a holmimat és felálltam. Felnéztem, hogy elinduljak a lépcsőn, és épp csak a profilját pillantottam meg, miközben lopva hátralesett a válla felett, majd az ajtó felé sétált. Elakadt a lélegzetem. Azóta is újra és újra visszakalandoztam az arcához, bekúszott a gondolataimba, és az álmaimban is megjelent.

A reakcióm a viszontlátásra épp ilyen erőteljes volt most, mikor besétáltam az ajtón.

Sosem volt rám ilyen hatással semmilyen lány, neki pedig már másodjára sikerült. Ahogy ott ültem vele szemben, tudtam, hogy meg kell szereznem. Még ha egyetlen alkalomra is.

Megakadva felnézett rám, összehúzta a szemét, tekintetében játékosság és némi kis nyugtalanság keveredett.

– Christian, hallod egyáltalán, amit mondok? – kérdezte, és az arcomat fürkészte, ahogy a válaszra várt. – Kérlek, ne mondd azt, hogy egyedül kell majd mindent megcsinálnom!

Próbáltam elnyomni a testem sürgetését, hogy azonnal elvegyem azt, amiről tudtam, hogy végül az enyém lesz.

– Persze hogy hallottalak. Nagyon sokat kell majd dolgoznunk. Ebben jó vagyok – vigyorogtam rá. – És nem, nem neked kell mindent csinálnod. – Megböktem az asztal alatt a lábát, és ugyanazt a mosolyt villantottam, amit évekkel ezelőtt dolgoztam ki arra, hogy megszerezzem, amit akarok. Most őt akartam. – Milyen pasinak gondolsz?

Elöntötte a vörösség az arcát. Szinte éreztem a bőréből áradó forróságot, a zavart hullámokat, az édes szégyenlősséget, ami minden más lányból hiányzott, akikkel eddig összefutottam a városban. Minden más lányból, akivel kapcsolatba kerültem az elmúlt négy évben. Esküszöm. Éreztem a felszín alatt megbúvó vonzalmat, annak ellenére is, hogy elfedte az önmegtartóztatás keménysége.

– Arra még nem jöttem rá – mondta, kiegyenesedett, és oldalra billentette a fejét, miközben lassan dobolt a tollával a jegyzetfüzetén, és behatóan tanulmányozott engem.

Átható pillantása körbezárt, próbálta kitalálni, ki is vagyok valójában. Viszont az én tekintetem engedetlenül vándorolt saját kénye-kedve szerint. Végigsiklott az álla vonalán, a nyakán, a pólója kivágásában megcsillanó, tökéletes bőrén. Ki is bírálhatna azért, ha bele akarnám temetni az arcom? Vajon mennyi ideig fog tartani, amíg közel enged magához?

Mire visszarángattam magam a valóságba, már megváltozott az arckifejezése, máshogy ült, hátradőlve, és mindentudó, apró mosoly bujkált az arcán. Úgy tűnt, mintha valami komolyabb titkot rejtegetne mézszínű tekintete. Mintha csalódott lenne.

Ismerős érzés szorította össze a gyomromat.

Bűntudat.

Elkaptam a tekintetem, és lenéztem az összeszorított kezemre az asztalon.

Vele kapcsolatban mindent átitatott az ártatlanság, de a pillantása túl élesnek tetszett ahhoz, hogy naivnak higgyem. Nagyon jól tudta, mire gondoltam, amikor a szememmel végigsimítottam nyakának lágy vonalait. A legtöbb lány már rám mászott volna, de Elizabeth úgy festett, mintha épp eldöntötte volna, hogy semmit sem akar tőlem.

Nyeltem egyet, és megpróbáltam összeszedni magam.

Elbasztam az egészet, és fogalmam sem volt, miért érdekelt ez ennyire. De mégis, komolyan csalódott lettem. Nem akartam kapcsolatot vagy ilyesmi, de akartam… valamit. Elizabeth arckifejezése pedig megsúgta nekem, hogy ő bizony már elhatározta, mit is akarhatok tőle.

Igen. Komolyan elcsesztem az egészet.

Újra visszatért a könyv lapozgatásához, aprólékosan kidolgozta a tanulmányi tervet a szemeszterre. Számos kérdést tett fel, felmérve az erősségeimet, megtudakolva az órarendemet, és hogy hol és mikor szeretném, hogy együtt tanuljunk. Annak ellenére, hogy látványosan aggódott a jegye miatt, kétség sem fért hozzá, hogy remekelni fog.

– Honnan jöttél, Elizabeth? – szakítottam hirtelen félbe, és fészkelődni kezdtem, ahogy közelebb hajoltam a kicsi asztal felett. A könyökömet a falnak támasztottam, és felé pillantottam. Mintha méz csókolta volna testének minden szegletét: a haját, a szemét, a bőrét. Innen tudtam, hogy nem innen származik.

– Hm… San Diegóból – válaszolta szinte szórakozottan, elmélyedve a jegyzeteiben. Meglepetésemre felnézett a füzetéből, és vágyakozva elmosolyodott. – Egész életemben ott éltem. Ez az első alkalom, hogy elhagytam Kaliforniát. El sem hiszem, hogy New Yorkban vagyok. Teljes őrület. – Elégedetten ingatta a fejét, aztán az ajkába harapva visszatért oda, ahol abbahagyta a munkát, könnyeden írogatott és tervezgetett.

– Ez az első alkalom, hogy eljöttél Kaliforniából? – bukott ki belőlem a hitetlenkedés. Hogyan lehetséges ez egyáltalán?

Én átutaztam a világot a szüleimmel, folyamatosan unalmas utazásokra kényszerítettek. Amikor még fiatal voltam, elkápráztattak az első osztályú repülőjegyek, izgatottan vártam a repülést, hogy új dolgokat tapasztaljak, hogy az apámmal legyek. De hamarosan rájöttem, hogy mindig ugyanaz történik. Mindig egy hatalmas hotelszobában ragadtam, és a régi Nintendo Game Boy-jal játszottam egy olyan bébiszitterrel, akit nem is ismertem, miközben a szüleim elszöktek, hogy azt csinálják, amit ők akarnak. Anyám ígéreteinek halvány lenyomata lebegett az elmémben, de mindig volt kifogás, egy béna bocsánatkérés, hogy a következő alkalommal majd elvisznek várost nézni, vagy vidámparkba, vagy valami menő helyre, ahová én akarok menni. Tizenöt éves koromra már nem voltam hajlandó velük tartani.

– Sejtem, hogy ez sokaknak szokatlan lehet – mondta –, de engem és a testvéremet egyedül nevelt az anyánk, szóval nem igazán maradt pénzünk nyaralásra. – Felemelte a fejét, így jobban láttam az arcát. Visszafogott lezserség keretezte a száját, tiszteletről és megbecsülésről árulkodott.

Az én anyám előbb halt volna meg, mint hogy bevallja, nincsen pénze valamire. Erre létezik egy lány, aki nem lehet több tizennyolcnál, és kiteríti az összes kártyáját, felfedi a magánéletét minden hátsó szándék nélkül.

Apró nevetés bukott ki Elizabeth ajkai közül.

– De volt saját tengerpartunk.

Egy másodpercre szomorúság árnyékolta be az arcát, alig lehetett érzékelni izmai apró rándulását.

– Hiányzik – böktem ki suttogva. Nem kérdeztem, éreztem a vágyódást, hirtelen ott vibrált a levegőben.

Elizabeth felhúzta a vállát, és elkezdett a jegyzetfüzete szélére rajzolgatni.

– Átlátszó vagyok, mi? – rándult grimaszba az arca. – Csak pár nappal ezelőtt vert fejbe igazán. Sosem voltam távol az otthonomtól, erre itt vagyok az ország másik felén barátok és család nélkül. Ne érts félre, egész életemben azért dolgoztam, hogy idejussak, és hálás is vagyok érte. – Megnyalta a száját, nyelt egyet, és elkapta a tekintetét, miközben lerogyott a válla. – Csak nagyon hiányzik anya.

Valami fájdalomra emlékeztető hasított bele a mellkasomba. Nem igazán illett hozzám ez az egész, mérföldekre volt a számomra ismert érzésektől. Eddig úgy tudtam, hogy a lányok is pontosan ugyanazt akarják, amit én, legalábbis azok, akik minden kétség nélkül bemásztak az ágyamba. A szándékaink nyíltak voltak, és mindig véget is ért ott az egész történet. Sosem tettem úgy, mintha többet akarnék adni nekik. Ők sem mondták, hogy többet akarnának tőlem.

De abban a pillanatban az egyetlen dolog, amit igazán szerettem volna, az volt, hogy megöleljem ezt a lányt.

Nem is ismertem igazán, de nem tartott sokáig, hogy belássam: meg akarom ismerni.

– Hé! – mondtam, és előrehajoltam, hogy a szemébe nézhessek, majd átcsúsztattam a tenyeremet az asztalon, hogy a jegyzetfüzete mellé tegyem a kezem. Megrándultak az ujjaim, és próbáltam ellenállni a késztetésnek, hogy megfogjam a kezét, amely csak pár centire volt az enyémtől. – Nem vagy egyedül – húztam fel a szemöldököm, vidámságot csempésztem a hangomba abban a reményben, hogy felderíthetem. – Csak gondolj arra, hogy mennyit fogunk együtt tanulni!

A fejét még mindig lehajtotta, amikor felnevetett, és felnézett rám a haja mögül, ami fátyolként takarta el az arca egyik oldalát. A szomorúság, ami egy időre beárnyékolta a tekintetét, elpárolgott. Rám mosolygott, és hirtelen úgy éreztem, mintha beleláthatnék a lelkébe, mintha abban a pillanatban jobban ismertem volna őt, mint bárki mást a világon, annak ellenére, hogy alig pár perce találkoztunk. Elizabeth erős volt és határozott, hihetetlenül intelligens, de őszinte kedvesség hatotta át legjobban a lényét.

Röviden felnevetett, majd felhúzta a szemöldökét.

– Fogalmam sincs, hogy ez jó hír-e, Christian.

Ez egyben piszkálódás is volt, de magában foglalta az igazságot is, játékos szavai incselkedéssel teltek meg, amely megerősítette, hogy már régen eldöntötte, mit is gondoljon rólam.

– És mi a helyzet veled? – kérdezte. – Te mindig is itt éltél?

– Nem, Virginiából jöttem.

– Virginia. – Úgy ízlelgette a szót, mintha egy idegen, egzotikus helyről lenne szó. – Szóval, mi hozott New Yorkba?

Kicsit felnevettem, de semmi vidámság nem volt a nevetésemben.

– Kiskorom óta tudom, hogy a Columbiára fogok járni.

Sosem volt igazán választási lehetőségem. Apám óvatos palántázása és nyesegetése irányította a jövőmet, amit ő maga választott ki nekem, nem lehetett hiábavaló a rengeteg befektetett munkája.

Elizabeth arca összerándult, vékony ujjait a kávésbögréje köré fonta, és belekortyolt, várt a folytatásra.

Olyan egyszerűen válaszoltam, amennyire csak lehetett.

– Apám is idejárt.

– Á – bólogatott, mintha értené, mire is gondoltam, mintha észlelte volna, hogy a lényegre tapintott. Úgy tűnt, többet is szeretne kérdezni.

Én gyorsan témát váltottam, a szüleimről akartam a legkevésbé beszélni.

– És mi a helyzet veled? Miért pont New York?

Újra megjelent az arcán a vágyakozó mosoly, a vonásai ellágyultak, a szavai még inkább.

– Eléggé kínos… de volt számodra valaha is olyan hely, ami tündérmesévé változott benned?

Pislogtam, nem igazán értettem, amit mondott, de érteni akartam. Kissé felhúztam a vállam.

– Nem, nem igazán. Semmiképp sem.

Elizabeth újra elvörösödött, leszegte az állát, mint mindig, ha zavarba jött.

– New York ilyen volt nekem kislánykoromban. Mindig azt gondoltam, hogy ez a legcsodálatosabb hely a világon. Aztán úgy döntöttem, ügyvéd szeretnék lenni, és éreztem, hogy a Columbiára kell járnom.

– Várj… micsoda? Jogi előkészítőre jársz?

Bólintott.

Létezik nála tökéletesebb lány a számomra?

Honnan a fenéből bukkant fel bennem ez a gondolat egyáltalán?

– Én is – mondtam.

Elizabeth kihúzta magát, mind a ketten izgatottabbak lettünk, talán jobban is a kelleténél.

– Komolyan?

– Igen… tudod, apám már évek óta egy ingatlanos céget vezet. Én fogom átvenni a helyét, ha nyugdíjba megy.

– Ó, istenem. Szuperül hangzik – mosolyodott el, talán örült a sikeremnek, de talán annak is, hogy talált bennünk valami közöset, többet is, mint azt gondolta volna.

– Te mire fogsz szakosodni? – kérdeztem.

Elizabeth még mindig mosolygott, a teste izgalomtól vibrált.

– Még nem döntöttem el. Szerintem a családi jog érdekelne. Az államnak szeretnék dolgozni vagy egy nonprofit szervezetnek. – A szenvedély csak úgy áradt belőle, szaggatottan lélegzett. Összefonta a karját, ahogy elképzelte a jövőjét. – Ahol gyerekeknek segíthetek – derült fel az arca. – Valamilyen jogi képviselő szeretnék lenni. Pontosan még nem tudom.

Felhúzta a vállát, de nem azért, mert nem érdekelte az egész. Nem kellett tökéletesnek lennie, csak megfelelőnek.

Teljesen a padlóra kerültem. Sosem találkoztam még hozzá hasonlóval. Nagyon jól tudtam, milyen rosszul fizetnek ezek az állások, és valószínűleg Elizabeth is tisztában volt vele. A lehető legrosszabb pozícióban szeretett volna dolgozni, ami csak létezhetett egy ügyvéd számára. Az apám ezeket a munkákat kiszipolyozónak nevezte. Éveken keresztül folyamatosan nyomatta, mit kell tennem, hogy a csúcsra jussak. Nem is akarta megfontolni, hogy a cége közelébe engedjen addig, amíg le nem húzok legalább kétévnyi kulimunkát. Azt hittem, az lesz életem két legrémesebb éve.

Erre kiderült, hogy pont ezek a munkák Elizabeth álmai.

Az apám szemszögéből az egész nem arról szólt, hogy adjunk vissza valamit a társadalomnak. Számára minden a hasznosságról szólt. Azt akarta, hogy meglássam a legalját is, hogy jobban megértsem, mit is kínál nekem, amikor ezüsttálcán átnyújtja az állását.

– Mi az? – kérdezett vissza Elizabeth, amikor észlelte az arckifejezésemet, a zavartság eltüntette a sugárzó lelkesedést az arcáról.

Túl hosszan néztem rá, a szám kiszáradt, a tenyerem izzadt. Szerettem volna a helyében lenni, teljesen megérteni, tudni, milyen az, amikor nem a kapzsiság és a pénz irányítja az ember életét.

De azt nem akartam, hogy ő is lássa a belső titkaimat. Megráztam a fejem.

– Semmi. Csak… ez igazán szuper, Elizabeth.

– Köszönöm, Christian. – Egyszerű mosoly tűnt fel a szája szegletében. Becsapta a jegyzetfüzetét, és belecsúsztatta a tematikát a mappába. – Mennem kell. Jó lesz, ha hétfőn találkozunk itt? Ugyanekkor? – kérdezte.

A hétfő még ötnapnyi távolságban terpeszkedett. A lelkem mélyén ezt nem akartam elfogadni. Nem akartam ennyit várni arra, hogy újra láthassam.

– Mit csinálsz péntek este?

– Én? Tanulok – nevetett fel röviden, és megrázta a fejét, mintha várta volna, mit mondok még.

– Mit szólnál, ha elmennénk vacsorázni tanulás helyett? – próbálkoztam, és újra felvillantottam a megszokott mosolyomat.

– Azt nem lehet. – Újra pír színezte az arcát, de úgy tűnt, mintha próbálná visszafogni a feltörő mosolyt. Összeszedett pár kósza papírt, az asztalhoz ütögette az aljukat, hogy összerendezze őket.

– Miért nem?

– Mert én nem az a fajta lány vagyok, akit keresel.

– Honnan tudod, milyen lányt keresek?

Elizabeth hátradőlt a széken, egyenesen rám nézett, amitől azonnal ideges lettem. Minden szégyenlőssége feloldódott, acélos határozottság vette át a helyét, ahogy újra felszegte az állát.

– Oké, Christian. Válaszolj nekem egyetlen kérdésre!

Oldalra billentettem a fejem, de előre sejtettem, meg fogom bánni, hogy belegyeztem ebbe.

– Rendben.

Mosoly táncolt barna szemében.

– Mióta vagy New Yorkban?

Kifújtam a levegőt, amit eddig bent tartottam. Oké, eddig minden rendben ment. Felengedve kissé közelebb hajoltam.

– A szüleim költöztettek ide a nyár elején. Azt mondták, hogy szeretnék, ha jobban megismerném a helyet. De szerintem csak azt akarták, hogy tűnjek el végre otthonról.

Elizabeth finoman bólintott, úgy vonta össze a szemöldökét, mintha ezt előre sejtette volna.

– Boldog vagy itt? – suttogta, mintha ez lenne a legsötétebb titkom.

Pislogtam, meglepett hangjának hirtelen ereje, és őszintén válaszoltam, mert ráébredtem, fogalmam sincs, hogyan is hazudhatnék ennek az előttem ülő lánynak.

– Bárhol jobb, mint a szüleimnél.

Egy pillanatra ellágyult az arca, bólintott, még mindig a szemembe nézett. Biztos voltam benne, hogy még sosem éreztem magam annyira védtelennek, mint abban a percben.

Elizabeth megköszörülte a torkát, elkapta a tekintetét, ezzel megtörte a pillanatot. Amikor visszanézett, minden megváltozott, kérdőre vont csillogó szemével.

– És hány lánnyal feküdtél le, mióta itt vagy?

A picsába! Hát persze hogy feltette ezt a kérdést, amire nem akartam válaszolni, máris éreztem a helytelenítést a hangjában.

– Ööö… – haboztam, és rágcsálni kezdtem az alsó ajkamat, megráztam a fejem, miközben megeresztettem egy szégyellős nevetést.

Elizabeth összefonta a karját maga előtt, és szélesen elmosolyodott.

– Mi az? Nem tudsz addig elszámolni, vagy nem akarod elmondani?

Könnyed hangot ütött meg, a szenvedésemen nevetett. Az arca tökéletes vonalai mögött láttam, hogy érdekli a válaszom, miközben én mást sem akartam, csak végigsimítani ezeket a vonalakat az ujjam hegyével. Becsalogatott, kifeszített, már sehová sem bújhattam előle.

Vörös arccal vakartam meg a tarkómat. Tudtam, bármit is válaszolok, rosszul fogok vizsgázni. Ha hazudnék, rájönne, és azt is tudtam, hogy a valósággal sem lesz kibékülve.

– Ne már, Elizabeth… Csak megkérdeztem, nem akarsz-e velem vacsorázni.

– Szóval, azt mondod, nem akarsz lefeküdni velem?

A frusztráció megfeszített nyögésként bukott ki belőlem. Nem hazudhattam neki. Mintha nem lenne egyértelmű, mennyire el akartam vinni a lakásomra, és előcsalogatni azt a pírt a teste minden egyes szegletéből.

– Azt nem mondtam.

Lehajolt a padlón heverő táskájáért, és belecsúsztatta a holmiját, közben újra rám emelte a tekintetét.

– Nos, Christian, azt hiszem, kijelenthetjük, hogy nem az a lány vagyok, akit keresel.

A cipzár éles hangja jelezte a beszélgetésünk végét.

Komolyan nem emlékszem, hogy valaha visszautasítottak-e így. Bizonyára igen, de alig lehetett hatással rám, könnyedén elfeledhettem, és továbbléphettem a következő, jobb esély felé. Ez viszont arcon ütött. Nem tudtam mást tenni, csak bámultam Elizabethet, ahogy felkelt, és a vállára vette a hátizsákját. Nem éreztem még ehhez hasonlót, a visszautasítás annyira fájt, hogy a székhez szegezett.

Mi a fenéért zavart ennyire?

Felnyúlt, kiszabadította a táskája alá csúszott tincseket, a markába fogta a haját, és végigsimított rajta. Könnyed hullámként terült szét a vállán, ahogy elengedte.

Nyeltem egyet. Istenem, csak nézni ezt a lányt úgy, hogy nem érinthetem meg, felért egy kínzással.

– Később találkozunk – mondta, és az ajtó felé indult. Hátrafordult, hogy újra rám nézzen, hátrálva sétált, és még hozzáfűzte. – Ha nem találsz ki jobbat péntek estére, tanulni fogok. Tudod a számom.

Elvigyorodott, mire én felnevettem. Erre egy cseppet sem számítottam.

Újra visszafordult, így először élvezhettem ki tökéletes fenekének a látványát abban a feszes nadrágban.

Nem, ennél tuti, hogy nem lesz jobb programom péntek estére!

Bassza meg, elég nagy szarba kerültem.

– Áll a randi – vetettem oda sebesen.

Elizabeth kitárta az ajtót, és röviden felnevetve megrázta a fejét.

– Nem, Christian, ez nem randi.

Második fejezet

ELIZABETH

Ó, Christian teljes mértékben tiltott zóna! Hihetetlenül veszélyes terület.

A kávézó ajtaja becsapódott mögöttem, de mély nevetésének visszhangja tovább csiklandozta a fülemet. Gyorsan a járdára léptem, sietve próbáltam távolabb kerülni tőle. Még öt percig maradhattam volna, mielőtt el kellett volna indulnom a következő órámra, de ki kellett szabadulnom onnan, mert éreztem, hogy olyan dologba akar belerántani, amit később bizonyára megbánnék.

Emberek nyüzsögtek körülöttem, ahogy utat vágtam a hullámzó tömegben. Bocsánatkéréseket mormoltam a lábam felé, jobbra tértem, és beleolvadtam az egyetemre igyekvők árjába.

Feljebb rántottam a táskámat, és próbáltam megszabadulni Christian képétől.

Nincs az az isten, hogy belezúgjak ebbe a srácba, de az a mosoly folyamatosan ott kavargott a fejemben. Az a gyomorszorító, szívet dobogtató, földet rengető mosoly. Nagyon jól tudtam, hogy el tudnék veszni benne.

Istenem!

Christian Davison a leghelyesebb srác, akivel valaha találkoztam.

Mikor megpillantottam az ajtóban, nem láttam őt jól az arcára hullott árnyéktól, a mögötte beáramló fény részben eltakarta előlem. De mintha a testem tudta volna, hogy érdemes felfedeznem a megbúvó részleteket. És basszus, így is lett!

Az ajtó becsukódott, ahogy előrelépett, kiemelkedve a sötétből, felfedve a legrakoncátlanabb fekete tincseket, amiket valaha láttam. És mindez olyan kék szemmel párosult, hogy azonnal elvesztem. Annyira erőteljes… annyira felkavaró volt. Az álla éles vonala, a sima bőre, ahogy reménytelenül küzdött a durva borostával, amely pontosan olyan fekete volt, mint a haja.

A szája kacér és lágy volt, gyengéd, mintha csak ki akarta volna egyenlíteni az arca keménységét.

Életemben először éreztem késztetést arra, hogy kinyúljak, és megérintsek egy idegent, végighúzzam az ujjam az álla vonalán, talán az ajkán is, és közben azon méláztam, milyen lenne, ha a bőre a bőrömhöz érne. Hogy is érezném magam, ha megtenném?

Egy pillanat alatt végigpásztázta a helyiséget a szemével, a felismerés felderengett az arcán, mikor a tekintete megállapodott rajtam. A léptei egyre magabiztosabbak lettek, ahogy felém sétált. Minden mozdulata önbizalmat sugárzott, ajka pimasz arroganciával kunkorodott felfelé, ahogy közeledett felém.

Csak egypár pillanatig tartott, mire ráébredtem, miért tűnik úgy, hogy a jelenlétével betölti az egész helyiséget, hogyan is lett képes megállítani az időt, ahogy besétált az ajtón.

Ez a srác teljesen el volt szállva magától.

Nem mintha annyira tapasztalatlan vagy buta lettem volna. Nagyon jól tudtam, mit akart Christian. Sütött a szeméből, vibrált az izmairól. Nem akartam pasit, sem semmi ilyesmit.

De neki szívesen odaadtam volna magam teljesen.

Egy férfi, aki uralkodna felettem egy futó érintéssel… Pontosan tudtam, hogy ilyen lenne.

Futó.

A legkevésbé arra volt szükségem a tanulmányaim első évében, hogy összetörje a szívemet egy olyan pasi, aki kétségtelenül csak egyetlen dologra vadászik. Nem azért dolgoztam annyit azért, hogy idejussak, hogy aztán rögtön összeroppantsák a szívemet.

Annyi áldozatot hoztam, nem jártam szórakozni, mint a barátaim. A bulik, a vásárlás… mind kimaradt, csak tanultam és harcoltam, hogy megkapjak minden ösztöndíjat, amit csak lehetett. Anyám meg túlórázott, hogy összeszedjen még pár dollárt. A segély, amire jelentkeztem, a diákhitel, amit egy nap vissza kell fizetnem… nem azért volt, hogy elvesztegessem itt az időmet.

Nem, nincs szükségem olyan bonyodalmakra, mint Christian Davison.

De basszus, annyira helyes volt!

Az énem felelőtlen része úgy gondolta, megérné a kockázatot, hogy valami vakmerőt tegyek, valami olyasmit, ami nem illik hozzám, csak hogy hozzáadhassam a főiskolai tanulmányaim dédelgetett emlékeihez. Egy kis szórakozás egy fiúval, akiben egyértelműen elveszhetnék. Csak egyetlen pillantást kellett vetnem az erős kezére és a testére, és egyértelmű lett, hogy olyasmit tapasztalhatnék meg mellette, amit még soha ezelőtt.

Hideg futott végig a gerincemen, majd összegyűlt valahol a gyomrom tájékán.

Megráztam magam, és kényszeredetten félresöpörtem ezeket a gondolatokat.

Ennél jobban ismertem magam. Sosem válhatott volna nálam ilyesmi dédelgetett emlékké, ehelyett inkább felemésztene az évek során.

Nem szoktam szórakozni a fiúkkal. Én szerelmes típus voltam, és könnyedén szerelembe eshetnék olyasvalakivel, mint Christian, ami olyan hiba lenne, amit nem engedhetnék meg magamnak.

De bárcsak félre tudnám tenni ezt az ismeretlen vágyódást, amit fellobbantott bennem! Ehelyett ráébredtem, hogy komolyan tetszett. Tetszett, ahogy elmerült a gondolataiban, eltűnt valahol mélyen a felszín alatt, amit valószínűleg csak pár ember törhetett át az idők során. Szinte éreztem a sérülékenység rejtett áramát a tökéletesség álarca mögött.

Talán pont erre volt szüksége. Valakire, aki átlát a gyönyörű vonásain és az arrogáns mosolyán. Talán éppen annyira szüksége volt egy barátra ebben a városban, mint nekem.

Meglátjuk, mit hoz a jövő.