Copyright © Papp Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Papp Csilla

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5929-28-1

Illának, mert egyszer ő is felnő…

1. FEJEZET

Rebeka

A hatalmas üvegfal előtt álltam, és bár úgy tűnhetett, hogy kifelé nézek, csupán a saját sziluettemet bámultam, mely visszatükröződött az ablakban. A távolban már látszódtak London éledező esti fényei, de közel sem olyan intenzíven, hogy a látvány elterelje a gondolataimat. Összehúztam a kardigánomat magamon, mert az eső hangos kopogással verni kezdte az ablakot. Ilyen ez a város, az egyik percben még süt a nap, a másikban meg szitál az eső. Már hozzászoktam ehhez, de most mégis bosszantott. Ma napsütést, ragyogást akartam. Tűzijátékot egész estén át, vagy minimum egy csillagszórónyi ideig. Olyan szép lehetett volna. Erre esik az eső, nem ám csepereg vagy szemerkél, ez durván zuhog!

Próbáltam magam elszakítani az ablaktól, mert bár jóban lettünk az utóbbi hónapokban ezzel az üvegfelülettel, mégsem illendő, hogy a lakásavató bulit a társaságnak háttal töltsem, de egyszerűen azt éreztem, hogy idegyökereztem. Bámultam a lefolyó esőcseppeket, és olyan érzésem volt, mintha ma az időjárás is siratná a tönkrement életemet. Ha kinn állnék az utcán, akkor talán ez a sok eső lemoshatná a szomorúságot az arcomról. Ekkor meghallottam Ruby hangját:

– Reb! Mi a baj? – állt meg szorosan mellettem Ruby, akivel évek óta együtt dolgoztunk.

– Semmi – feleltem mosolyt erőltetve az arcomra. Nem volt kedvem magyarázkodni, főként amiatt sem, mert Ruby nagyon jól tudta, mi a problémám. Az évek során inkább barátnők lettünk, mint kollégák.

– Igent kellett volna mondanod Tednek – jegyezte meg fojtott hangon, hogy más ne hallja. Ruby nemegyszer hangot adott a véleményének, miszerint nem jól döntöttem Teddel kapcsolatban.

– Tudom, de… – kezdtem volna a mentegetőzést, ám ő azonnal elhallgattatott.

– Ne mondj semmit! Én is szomorú lennék, ha hagytam volna elmenni az évtized pasiját.

Még mielőtt tovább szekálhatott volna, odalépett hozzánk Norma, a lakás tulajdonosa:

– Itt vannak a kedvenc lakberendezőim – közénk állt, és úgy karolt mindkettőnkbe. – Miért búslakodtok? – kérdezte ő is, de ez csak amolyan felületes érdeklődés volt, mert válaszra sem várva azonnal odaintette a pincért: – Koktélt a hölgyeknek – adta ki az utasítást fennhangon, majd ellentmondást nem tűrve a társaság felé fordított bennünket. – Nézzetek szét! Itt van London krémje, tele vagyunk szingli pasikkal, dobjátok be magatokat.

– A dobásban Reb nagyon jó! – utalt a tegnapi szakításomra Ruby. – Alig egy napja rúgta ki Ted Turnert.

– Na neee! – kerekedett el Norma szeme. – Azt a Ted Turnert, aki a Golden Bird Estate Development Ltd. vezetője? – hüledezett a megbízóm.

– Most mondd meg! – nyomatékosított Ruby gesztikulálva Norma felé. – Szerinted normális?

– Biztos, hogy nem! – értettek egyet mellettem, és tovább boncolgatták a témát, mintha ott sem lennék. – Ismerem Tedet, mondjuk, az édesapját jobban – mosolyodott el Norma, aki a hatvanhoz közelített, de az egészségtudatos életvitelének, no meg a plasztikai műtéteknek köszönhetően kábé negyvennek nézett ki. Nagy férfifaló hírében állt, de ez őt nem zavarta. Norma az egyik legnagyobb életmód-tanácsadó hálózat megálmodója volt, és már évek óta a londoni elit meghatározó alakja. Színészeknek, énekeseknek és még politikusoknak is segített megtalálni igazi önmagukat. – Reb, komolyan mondom, ha nem akarsz életed végéig aggszűzként élni, nyitottabban kell hozzáállnod a dolgokhoz.

Épp válaszolni akartam, de Ruby megelőzött:

– Én is ezt szajkózom neki. Itt van ez a világbajnok pasi, de Rebnek nem kell! Nem tudom, kire vár, George Clooney már foglalt.

– George igen, de van egy másik színész fiú…

– Álljatok le! – szóltam közbe, még mielőtt az angol királyi családba próbáltak volna beházasítani. – Nincs szükségem senkire! – jegyeztem meg erőteljesen, majd közöltem velük, hogy szálljanak le rólam.

Mondanám, hogy olyan hatásos voltam, hogy elakadt a szavuk, de nem az általam elhangzottak miatt verdeste az álluk a padlót, hanem a felénk közelítő magas, sármos, fekete öltönyös férfi látványa volt ilyen hatással rájuk. Megjegyzem, tőle nálam is jelentkeztek az átmeneti némaság tünetei. Épp felénk tartott egész Nagy-Britannia ünnepelt férfi idolja, Mark Carter. Norma tért magához először:

– Mark, édesem! Hát el tudtál jönni! – Két nagy cuppanós csókot nyomott Mark arca mellett a levegőbe, majd azonnal felénk fordult. – Ismered a hölgyeket? – tette fel ezt a teljesen felesleges kérdést Norma. Honnan a francból ismerne bennünket? Ruby azonnal felé nyújtotta a kezét, és bemutatkozott:

– Ruby Parker, üdv! – És úgy szorította a színész kezét, mintha soha nem akarná elengedni. Reméltem, autogramot nem fog kérni tőle, mert az igazán kínos lett volna. Mivel én semleges arckifejezéssel, mozdulatlanul álltam, Norma bemutatott engem is.

– Mark, engedd meg, hogy bemutassam Rebeka Simont. Reb a lakberendezők gyöngye, vagyis inkább a gyöngy körül a briliánsberakás, és évek óta a barátnőm… – kezdte volna a számtalanszor elmesélt sztorit Norma, de én közbevágtam, így egyszerre mondtuk: – Akit Cambridge-ben egy lépcsőn szedtél össze!

Norma mindig megtalálja az alkalmat, hogy elmesélje, hogyan ismerkedtünk össze. Hogy felejthetném el. Ültem a Fitzwilliam Múzeum lépcsőjén, amikor Norma konkrétan átesett rajtam. Épp akkor szakított a harmadik férjével, aki a múzeum igazgatója volt, és abban a zaklatott állapotban nem vett észre, én meg úgy megijedtem, hogy mentőt akartam hívni. Csak úgy voltam hajlandó lemondani ez irányú szándékaimról, ha beül velem egy kávéra, és megbizonyosodhatok róla, hogy tényleg nem lett komolyabb baja. Nem ellenkezett. Röpke másfél óra alatt életre szóló barátságot kötöttünk. Kiderült, hogy mindketten az egyetemen dolgozunk. Én belsőépítészetet tanítottam, ő pedig pszichológiát. Épp öt éve éltünk Cambridge-ben, és bár korábban álmomban sem gondoltam volna, hogy a világ egyik legjobb egyetemének tanára leszek valaha, akkor mégis úgy éreztem, hogy mást szeretnék. Azt akkor még nem tudtam, hogy mit, de a szerencsés összeütközés elindított egy új úton, de ezt most nem akartam Mr. Carter orrára kötni. Ahogy ezek a gondolatok átfutottak az agyamon, azon kaptam magam, hogy most meg én szorongatom a kezét. Ahogy ez tudatosult bennem, azonnal elkaptam a kezem.

– Hölgyeim! – biccentett mindkettőnk felé az emberisten. – Öröm ilyen eseményen részt venni, ahol ennyi csodálatos nő van – és kezet csókolt Normának, aki elaléltan mosolygott.

– Drágám, ugye nem rohansz el? Be akarlak mutatni Négyeskének. Várj! Amíg nem érkezik meg, addig a lányokra bízlak. Reb, kérlek, vezessétek körbe Markot, úgyis te tudsz a legtöbbet a lakásról – azzal elviharzott. Ruby értetlenül nézett rám.

– Négyeske a négyes számú férj, a filmrendező – adtam felvilágosítást Rubynak. Úgy tűnt, Mark tisztában van azzal, kit takar a „Négyeske” jelző, és érdeklődve körbepásztázta tekintetével a nappalit. Legutóbb is így láttam, csak akkor a színpadon állt a Fortune Theatre-ben A fekete ruhás nő című darabban, Arthur Kipps szerepébe bújva. Akkor csak távolról csodáltam markáns arcvonásait, most meg fél méterre állt mellettem, és huncut mosollyal, fürkészve figyelte, hogy ez a két szerencsétlen, mármint Ruby és én hogyan reagálunk erre a helyzetre. Nem akartam teljesen debilisnek tűnni, szóval határozott hangon megkérdeztem:

– Hol kezdjünk?

– A hálószobában – felelte. Szerintem még kacsintott is. Ennyit a határozottságról! Vörös fejjel próbáltam mosolyogni.

– Olvastam már a humoráról – meg a nőügyeiről, de ezt nem említettem. – Javaslom, kezdjük lenn. Ez itt a nappali… – ennél bénább nem lehetek. – Szóval a nappali különlegessége ez a teljes falat helyettesítő ablak, aminek beépítésére igen nehéz volt megszerezni az engedélyt, ugyanis statikailag ez a ház…

– Valóban különleges – vágott a szavamba. Oké, ez nem érdekli.

– A bútorok összehangolása Ruby feladata volt, Ruby, elmondod Marknak, honnan indultatok és hogy alakult ki a jelenlegi enteriőr? – Addigra Ruby is összekaparta intelligens énjét, és szépen elkezdte mesélni, hogy Norma ízlésvilágát milyen módszerekkel terelgettük e felé a stílus felé, mely eklektikusságával együtt is teljes összhangot tükrözött. Ahogy Ruby egy 18. századi mintára egyedileg készített trónszerű fotel történetét ecsetelte, láttam, hogy megérkezett Bruce Fenton, akiért Ruby évek óta odáig volt. Pár másodperc múlva ő is észrevette, és azonnal le is lépett.

– Bocsánat, Mark, a többi információt Reb megosztja önnel, nekem mennem kell – azzal szélvészként elsuhant, otthagyva nekem Markot.

– Nos, akkor nézzük meg a festményeket – javasoltam. Mark hűségesen követett, még bólogatott is néha, de nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy cseppet sem érdeklik a hallottak. Folyamatosan engem fixírozott. – Szóljon bátran, ha kissé elragadtatom magam – próbáltam jelezni, hogy nem zavar, ha lelép.

– Szeretem, ha egy nő beleéli magát a szerepébe.

– Nyilván, mivel ön színész. Elég bizarr lenne, ha bármelyik kolléganője például a Rómeó és Júliában nem a szöveget mondaná, hanem az ebédje receptjét. Természetesen mindenkinek bele kell élnie magát a szerepébe – ezt sikerült mondanom.

Próbáltam a mondatai mögött megbújó tartalmat figyelmen kívül hagyni. Mivel semmit nem reagált a nagyszerű eszmefuttatásomra, megkértem, hogy nézzük meg az emeletet is. Ő bólintott, majd elindultunk a rézszínű kovácsoltvas korlátos lépcsőn felfelé. A korlát egy kortárs ötvös egyedi tervei alapján készült, és így, hogy ismerem a művészt, még különlegesebb számomra ez a lépcső. Markot ez az információ sem hatotta meg különösebben, látványosan unatkozott az idegenvezetés közben, szóval én is kezdtem unni a szerepemet. A fenti fürdőszobába érve vettem észre némi érdeklődést a szemében.

– Itt a koncepció a tér növelése volt. Ugyanis Norma ragaszkodott a lábakon álló kádhoz, viszont a helyiség mérete miatt a színekkel és az anyagokkal csalnunk kellett a térben. Így kapott ez a téglafal fekete lakkot, és ezt az extrém méretű tükröt is ezért tettük be.

– Gyönyörű a csillár – ámult el végre a Swarovski-kövekkel kirakott csodás darab láttán.

– Igen, az – néztem én is, mintha először látnám. Mire visszanéztem Markra, már ismét engem bámult. Megborzongtam a pillantásától. Volt benne valami nyers erő, ami vonzott és riasztott is egyszerre. Talán tizennyolc éves koromban éreztem ilyet utoljára. El is hessegettem ezt az érzést, még a szikráját is el akartam kerülni, nehogy megégessem magam újra. – Nos, a hálószoba, azt hiszem, nem férfiszemnek való látványosság, szóval szerintem végeztünk is – kissé nyersebb volt a hangom, mint szerettem volna.

– Köszönöm a teljes körű idegenvezetést. Igazán szép munkát végeztek – jegyezte meg még mindig a fürdőszobában állva. Nem úgy tűnt, mint aki végzett és menni készül.

– Szóra sem érdemes. Szeretek Normával dolgozni, ez már a harmadik lakás, amit berendeztünk számára.

– Én most vásároltam egy ingatlant a Weston Streeten, épp lakberendezőt keresek – mondta ártatlanul, én meg még azt gondoltam, hogy irántam érdeklődik. Na, legalább helyben vagyunk.

– Szívesen adok egy ajánlatot, de ahhoz látnunk kell az ingatlant, illetve meg kell tudnunk, milyen az ízlésvilága.

– Én a letisztult, egyszerű formákat szeretem, kevés bútorral, és szeretem, ha van valami olyan, ami oda nem illő, valami meghökkentő.

– Értem. Akkor inkább minimál stílusban kell gondolkodnunk, némi extrával. Megadom Ruby számát, és mielőbb egyeztessenek időpontot.

– Én önnel szeretnék dolgozni – jelentette ki határozottan. Nem vagyok az a megremegős fajta, de ebben a pasiban volt valami… Kezdett kissé szűkké válni a fürdőszoba. Főként, amikor közelebb lépett és a farzsebéből elővett egy névjegykártyát – Ez a privát számom. Általában kora délután érek rá, délelőtt próba, este előadás. – Kezembe vettem a kártyát, és úgy bámultam, mintha valami logikai rejtvényt nyújtott volna át, pedig semmi más nem volt rajta, csak a monogramja és a mobilszáma.

– Köszönöm – böktem ki végül. Nem tudom, meddig álltunk volna a fürdőben, ha nem kopog be egy hölgy. – Azt hiszem, mennünk kell – néztem fel rá.

Ekkor megfogta a kezem, és mintha ez a világ legtermészetesebb dolga volna, kihúzott a fürdőből. A nő kikerekedett szemmel bámult ránk. Nem is mertem belegondolni, milyen félreérthető helyzetbe keveredtem. Jobbnak láttam, ha mihamarabb elköszönök.

– Mark, örülök, hogy megismertem. Hamarosan hívom. – A választ sem vártam meg, lesiettem a lépcsőn, felkaptam a táskámat, és leléptem.

Mire kiértem az utcára, már nem esett. Kellemesen ősziessé vált az időjárás, a szél sem fújt. Úgy döntöttem, sétálok egyet. A Sohóban ilyenkor indul az élet. Az utca tele van szórakozni vágyókkal, turistákkal és tősgyökeres londoniakkal. Mindenki egy pörgős este reményében indul el otthonról, én meg a nyugalmat remélve siettem haza a megszokott környezetembe.

* * *

Amint beléptem a lakásba, éreztem, hogy szétárad a sejtjeimben a megszokás okozta biztonságérzet. Tökéletesen felépítettem az itteni életemet, és most nem szeretnék semmibe belebonyolódni. Főleg nem egy olyan pasival, aki a bulvárlapok címlapján szerepel szebbnél szebb és fiatalabbnál fiatalabb lányokkal. Tényleg, hány éves is lehet? Készítettem egy teát és bekapcsoltam a gépet. Volt egy vidéki kúria, aminek az átalakításán dolgoztunk, és a látványterveket akartam befejezni, de akaratlanul is a Google-t nyitottam meg. Beírtam Mark Carter nevét, és a cikkek helyett a fotókra kattintottam. Volt ott minden. A pályája elejéről jó pár modellkép, amin megcsodálhattam makulátlan felsőtestét, és számtalan kép különböző eseményeken más-más nőkkel. Volt egy fotó, ahol egyedül állt a színházban, azt nagyítottam fel. Megdöbbentett a hasonlóság. Igen, ez kavart fel! Ahogy a monitoron keresztül rám nézett, nem is őt láttam már, hanem azt a srácot, akit majd húsz éve próbálok elfelejteni. Hátradőltem a bőrfotelben, lehunytam a szemem, és egy pillanatra megengedtem magamnak, hogy emlékezzek, és gondolatban már a tizennyolc éves önmagamat láttam.

Az állatkereskedés előtt a falnak dőlve álltam kantáros farmerben és virágmintás pólóban. A barátnőmet vártam. Ha ez most zajlana, biztosan a telefont nyomkodnám, de akkor még nem volt mindenkinek mobilja, főleg nem a konzervatív tanárnő érettségi előtt álló lányának. Megállt egy motoros, pár lépésre előttem. Nem akartam bámulni, de óhatatlanul is oda-odakalandozott a tekintetem, pláne, amikor lekerült a fejéről a bukósisak. Egy barna, félhosszú hajú srác volt, akit még sosem láttam azelőtt. Egymásra néztünk, és mintha valami ismeretlen erő vonzott volna hozzá, nem tudtam elszakadni a pillantásától. Ő is engem bámult, de nem szólt semmit. Elrendezte a motorját, és besietett a mellettem lévő virágboltba, én meg ott maradtam, mint egy idióta. Mi a fenét csinál már a barátnőm az állatkereskedésben? Beszélni tanítja a halakat? Már épp azon gondolkodtam, hogy utánamegyek, amikor a fiú kijött a virágostól. Egyenesen felém indult egy csokor virággal a kezében. Megremegett a gyomrom, amikor megszólított:

– Szia! Nem tudod, hol lehet itt a közelben csokoládét venni? – kérdezte magabiztosan. Én meg egy laza mozdulattal előremutattam, ugyanis az utca másik oldalán volt az ABC.

– Ja, bocs. Nem vettem észre – magyarázkodott, de még továbbra is próbálkozott, hogy szóra bírjon: – Te itt laksz? – kérdezte.

– Igen – feleltem, majd zavartan hozzátettem: – Mármint nem az utcán, vagy ilyesmi, hanem ebben a kerületben. Gondolom, így értetted – hebegtem. Egy kedves mosollyal nyugtázta a bénázásomat.

– Én a nagymamámhoz jöttem – mondta. – Ma van a szülinapja. Neki viszem a virágot.

– Szép csokor – nyögtem ki. Jobb, ha nem beszélek!

– Melyik a kedvenc virágod? – érdeklődött váratlanul.

– A napraforgó. – A srác talán nem tudott mit kezdeni ezzel az információval, vagy ennél többet nem is akart rólam tudni.

– Aha – bólintott a nem épp sablonválaszomra, majd egy vállrándítással otthagyott.

Néztem, ahogy a virágcsokrot beteszi a motoron lévő dobozba, majd átsétál az úttesten és eltűnik a kisboltban. Közben Evelin kijött egy csomag halkajával, és végre elindultunk a cukrászda felé. A teraszon ültünk le, és én úgy helyezkedtem, hogy lássam a motort. Amikor odalépett a pincérnő, akit látásból jól ismertünk, mert ő is abba a suliba járt, ahová mi, csak ő három évvel korábban végzett, fagyit rendeltünk.

– Mi bajod van? – kérdezte Evelin.

– Semmi.

– Csak mert amióta kijöttem a halkajával, meg sem szólaltál – világosított fel, hogy miért gondolja, hogy valami nem okés velem. – Összevesztetek Rolffal? – kérdezősködött.

Még majdnem bűntudatom is lett, mert mióta ezt a motoros fiút megláttam, Rolfról teljesen megfeledkeztem, pedig már három éve egy pár voltunk. Rolf egy évvel idősebb volt nálam, és fősulira járt. Én is építésznek készültem, szóval az volt a terv, hogy szeptembertől összeköltözünk. A suliban egyébként mi voltunk az álompár, szóval most, hogy Evelin megemlítette a barátomat, egy kis lelkiismeret-furdalásom támadt.

– Dehogy! Jól megvagyunk – nyugtattam meg a barátnőmet.

– Akkor este elmegyünk a koncertre?

– Persze. Kik jönnek még? – érdeklődtem, de közben folyamatosan azt néztem, mikor jön már ki a srác a boltból. Amikor már azt is megtudtam, hogy ki kivel akar összejönni este, észrevettem, hogy a srác felénk tart. Megállt a fagyiskanál a kezemben. Annyira helyes volt, ahogy magabiztosan lépkedett. Idejön hozzám! Istenem… Ahogy fellépett a cukrászda teraszára, lefagytam. Evelin hátranézett, hogy lássa, mi okozta a mozdulatlanságomat. Ekkor egy visító hang hasított a levegőbe.

– Te jó ég! – ujjongott a pincércsaj, és a srác nyakába ugrott. Ennyit a kémiáról. Nem felém tartott, hanem a barátnőjéhez. A legrosszabb ebben az a felismerés volt, hogy ez engem baromira zavart.

– Ismered? – kérdezte Evelin.

– Nem – feleltem az igazat. De szerettem volna megismerni – vallottam be magamnak az alatt a pár pillanat alatt. Hogy miért éreztem így, azt nehezem tudtam volna akkor megfogalmazni, de ma már azt mondanám, hogy lehet, hogy előző életünkben közünk volt egymáshoz, azért vonzott mágnesként. De mindegy is volt, hisz nekem is volt pasim, meg úgy tűnt, ő sincs egyedül. – Indulhatunk, Evelin? – sürgettem a barátnőmet. – Még nem tudom, mit vegyek fel – próbáltam elterelni a figyelmét.

Az öltözködés jó téma volt. Ki is tartott hazáig. Evelinnel szomszédok voltunk négyéves korunk óta, szóval azon túl, hogy egymás ruhatárának minden darabját jól ismertük, mindent tudtunk a másikról. Amikor Rolffal először úgy együtt voltunk, Evelin volt az első, akinek elmondtam, most mégis úgy éreztem, hogy a fél másodperces beszélgetésemet az idegen sráccal nem akarom megosztani vele. Volt még pár óránk a buliig, én John Knittel Via Mala című regényével a kezemben töltöttem az időt. Amikor ott jártam az olvasásban, hogy „az, ami valóban szép volt eddigi életemben, mind véletlenül került az utamba. Az is véletlen volt, hogy veled találkoztam, ám nyomban felismertem benned a sorsomat”, úgy éreztem, itt most be kell fejeznem. Lezuhanyoztam, felvettem a kedvenc farmerem egy fekete, rövid fazonú atlétával és egy olyan magas talpú szandált, ami akkor a legmenőbb darabnak számított. Sminkkel nem bajlódtam, a hajamat meg egyszerűen a tarkómon összetekertem. A nappaliban anya rosszallóan méregette az atlétámat:

– Kinn a derekad – szólt rám.

– Anya, 28 fok van – háborogtam.

– Hová mentek? – kérdezte, pedig tudta, hogy a szombat estéket mindig ugyanúgy, ugyanott és ugyanazokkal töltöttem.

– A Buda Klubba megyünk a többiekkel. Lesz egy koncert is. Egy új banda jön: a Drunk.

– Szép név – jegyezte meg anya ironikusan. Anya angoltanár volt, a rendszerváltás előtt még csak oroszt tanított, de hamar átállt annak a világnyelvnek az oktatására, amivel az ember érvényesülni is tud. Nagyon jó kapcsolatban voltunk, és feltétlen bizalommal volt irányomban, gyakran elmondta, hogy mennyire örül, hogy Rolffal együtt vagyunk, így legalább nem szélhámoskodok. Egyszer-kétszer kicsúszott a száján, hogy túl hamar lekötöttem magam, de tudtam, hogy ez a kisebbik rossz az ő konzervatív értékrendjében. Ha mindig más barátom lenne, azt nem tudná elviselni. Akkor este még úgy gondoltam, hogy az anya-lánya kapcsolatunk szent és sérthetetlen. – Rolf is ott lesz? – Azért a biztonság kedvéért lecsekkolta, hogy lesz-e kontroll.

– Persze – nyugtattam meg. – Csak később érkezik, mert ma vidékre utazott az apukájával.

Anya imádta Rolfot a családjával együtt. Mindenki ismerte az Almásy famíliát, hisz akkoriban nem sok olyan család élt Magyarországon, akinek köztudottan nemesek voltak a felmenői. A 96-os Oscar-díjas Az angol beteg című film bemutatása után meg aztán végképp a figyelem középpontjába kerültek. Egyszer a suli könyvtárában még előadást is kellett tartania Rolf apukájának a felmenőikről.

– Ne gyere későn! – Ezt mindig elmondta, de fogalma sem volt, hogy mikor érek haza, mert este bevette a nyugtatóját, és reggelig úgy aludt, mint akit fejbe vertek.

– Okés – bólintottam, de egyébként sem terveztem hosszúra az estét. – Vehetek ki egy kis pénzt?

– Ott van a pénztárcám a táskában – mutatott a kanapé felé. Nyomtam egy puszit az arcára.

– Köszi, anyuci! Ne várj meg! Feküdj le nyugodtan! – Azzal kirobogtam az ajtón.

A kerti kaput használva átmentem Evelinékhez. Nem hallották, hogy kopogtam, mert úgy üvöltött benn a zene. Evelin öccse rocker volt. Evelin épp a szemét forgatva jött le a lépcsőn.

– Remélem, a Drunk együttes ma nem black metált játszik.

Már tele volt a klub, amikor mi megérkeztünk. Rolf haverja szólt, hogy a barátom sms-t küldött neki nemrég, hogy későn érkezik. Nekem akkoriban még nem volt mobilom. Elég nagy volt a hangzavar. Mindenki sört és vodkát ivott. Jó sok üres üveg volt már az asztalon. Én egy kólát kértem, eszemben sem volt inni. Úgy gondoltam akkoriban, hogy minden egyes elfogyasztott korty alkohol egy-egy agysejtemet rombolja, és mi van, ha épp azt csapom szét, ami azt az információt tartalmazza, amit majd az érettségin vagy a felvételin kellene felidéznem. Nem kockáztathatok. Evelin csatlakozott a sört fogyasztók táborához, így hamar magamra maradtam. Már 11 óra is elmúlt, mire a színpadon megjelent a Drunk. Az ideiglenes dobogón bőrkabátos srácokat láttam mozogni, akikről eszembe jutott a délutáni fiú. Nem is értettem, miért. Hisz csak egy villanásnyi időre találkoztunk. Aztán megláttam őt a mikrofonállvány mögött, egy gitárral a kezében egykettőháromozott meg ciccegett, és ilyeneket mondott, hogy „vedd feljebb, még, oké, így jó”. Én meg, mint akit megbabonáztak, nem tudtam levenni a szemem róla. Az egyik haverom a kezembe nyomott egy felespoharat:

– Igyál már te is, ne stréberkedj! – Nem kellett kétszer mondania, agysejtpusztulás ide vagy oda, innom kellett. Sőt gyorsan kértem még egyet.

– Csajok, megyünk előre? – kérdeztem kicsivel később fellelkesedve, és azonnal el is indultam. Evelin és még két osztálytársam csatlakozott hozzám, és mire a Drunk elkezdte a koncertet, mi az első sorban álltunk. Evelin odahajolt, és beleüvöltötte a fülembe:

– Ez nem a cukrászdás csaj pasija?

Én csak bólogattam, ugyanis olyan hangerővel kezdtek bele az AC/DC Highway to Hell számába, hogy felesleges lett volna bármilyen hangot kiadnom. Iszonyúan jól énekelt a srác, és a színpadon még szívdöglesztőbb volt. Igyekeztem elvonatkoztatni attól, hogy nekem mennyire bejön, és élvezni akartam a koncertet. Ugráltunk, tomboltunk a csajokkal, és üvöltöttük a számok szövegét a színpad előtt. A Metallica Nothing Else Mattersénél azt éreztem, hogy tényleg „semmi más nem számít”, csak hogy soha ne hagyja abba az éneklést. A fiúk is csatlakoztak hozzánk, meg a vodkásüveg is, ami kézről kézre járt, és én is többször találkoztam vele. Majd egyszer csak véget ért a koncert, és mindenki visszaszállingózott az asztalához vagy a pulthoz. Rolf még mindig nem érkezett meg. Kerestem volna a haverját, hátha küldött neki újabb üzenetet. Az egyik srác mondta, hogy kiment egy csajjal friss levegőt szívni. Ciki vagy nem, utánuk mentem, sokan voltak kinn a klub előtt, de a mobilos havert nem találtam. Épp visszafelé igyekeztem, amikor a motoros fiú megállt előttem.

– Helló, Napraforgó. Tetszett a koncert? – vigyorgott kajánul. Nyilván kiszúrta, hogy tomboltam az első sorban.

– Elment egynek – próbáltam lazának tűnni, ami az elfogyasztott vodkamennyiség miatt sikerült is.

– Ráérek, ha beszélgetni szeretnél – mosolygott rám még a szeme is.

– Mit fog hozzá szólni a barátnőd? – jutott eszembe a pincércsaj.

– És a barátod? – Ott a pont!

– Nincs itt – vágtam rá azonnal ahelyett, hogy azt mondtam volna: „Nem lenne feldobva!”

– Akkor sétálunk egyet? – És már el is indult a park felé. Na, akkor kellett volna visszamennem a többiekhez.

Zsebre dugott kézzel, szótlanul lépkedtünk a majd húsz méter magas nyárfák szegélyezte liget sétányán, amikor egyszer csak szembefordult velem és megfogta a vállamat.

– A lány a cukrászdából az unokatesóm. – Ekkor esetleg elárulhattam volna, hogy attól nekem még valóban van barátom, de olyan ujjongásba kezdtek a gyomrom tájékán a pillangók, hogy nem mondtam semmit, csak bárgyún vigyorogtam.

Ő magához húzott és átölelt. Nem tudom, meddig öleltük egymást, de minden olyan természetes volt, mintha ez már megtörtént volna ezerszer. Egy idő után eltolt magától, és a kezemet megfogva sétáltunk tovább. Megálltunk a szobornál, és mintha mindennap ezt tennénk, egyszerre ültünk fel a talapzatra, szorosan egymás mellé. Ő a tenyerébe fogta a kezem, és úgy cirógatta, akár valami törékeny kiscicát.

– Gyönyörű a kezed – bókolt.

– Köszönöm – feleltem elhaló hangon. Annyira meseszerű volt. Meg sem fordult a fejemben, hogy nem mondja komolyan. – Örült a nagymamád a virágnak?

– Igen, a rózsa a kedvence, meg a mogyorós csokoládé – mondta mosolyogva, majd hozzátette: – Szeretne megismerni.

– Engem? – csodálkoztam el. – Te beszéltél neki rólam?

– Igen.

– És mit mondtál? – Nagyon-nagyon kíváncsi lettem.

– Azt, hogy találkoztam egy lánnyal, aki megbabonázott. – Olyan természetességgel mondta mindezt, hogy nem kételkedtem a valóságtartalmában.

– Én is sokat gondoltam rád – csúszott ki a számon. Na, én sem leszek ma a megközelíthetetlen díva.

– Tudom. – Nos, hát ilyen egyszerű ez.

Ekkor felállt és elém lépett, mindkét kezemet megfogva felsegített, és magához vont. A tarkóm alá csúsztatta a tenyerét, és beletúrt a hajamba. Megborzongtam az érintésétől. Nem volt túl sok tapasztalatom a férfiakkal, hisz Rolf volt az egyetlen fiú az életemben, de éreztem, hogy az, ami ott zajlott közöttünk, valami igazán különleges volt. Felemeltem a fejem, és elvesztem a tekintetében. Ekkor megcsókolt. Hosszan, lágyan, érzékien. Aztán eltolt magától:

– Hogy hívnak? – kérdezte.

– Miért fontos ez? – mosolyogtam.

– Mindent tudni akarok rólad, csak gondoltam, ezzel kezdem.

– Rebeka – árultam el halkan, ő a hüvelykujjával végigsimította az ajkamat, majd belesuttogta a számba:

– Rebeka… gyönyörű név. – És apró csókokkal becézgette a számat.

– És te elárulod a neved? – kérdeztem alig hallhatóan.

– Én Milán vagyok. – Elaléltam a hangjától. Volt valami abban a fiúban, ami mágnesként vonzott hozzá.

Szívesen felidéztem volna az azután következőket is, de megcsörrent a telefonom, így hamar visszazökkentem a tinikoromból a felnőttéletembe. Ruby hívott.

– Reb, hová tűntél?

– Leléptem Markkal, most öltözködik – dobtam oda Rubynak, és vártam a hatást, ami nem is maradt el: a barátnőmnek ugyanis elakadt a szava, mire felnevettem. – Bocsi, ezt nem hagyhattam ki!

– Mit? Egy menetet Mark Carterrel? – értetlenkedett Ruby.

– Dehogy! Megőrültél? Csak vicceltem! Itthon vagyok egyedül.

– Huh, már komolyan azt hittem… mert Mark is eltűnt. Ahhh! Reb, amúgy meg az sem lett volna gáz – röhögte el magát.

– Pont nem erre van szükségem – bizonygattam. – A Sullivan-kúrián dolgozom. – Ez persze kis túlzás volt, mert még meg sem nyitottam a dokumentumokat.

El is szégyelltem magam egy pillanatra, hogy megengedtem a lelkemnek a nosztalgiázást. Ilyen csak ritkán fordult elő velem. Mark nézése olyannyira hasonlított annak a húsz évvel ezelőtti fiúnak a tekintetére, hogy kénytelen voltam elmerülni az emlékekben. Emiatt konkrétan Mark Cartert okoltam. Ruby megnyugodott, hogy nincs vészhelyzet, elmesélte, hogy neki igen jó irányt vett az estéje, és hogy holnap majd hív! Miután elköszöntünk egymástól, lecsaptam a laptopom fedelét, és bevonultam a fürdőbe. Reméltem, hogy a zuhany monoton zaja kiűzi a fejemből az imént felsejlő poros emlékképeket.

2. FEJEZET

Tara

Két percem volt, hogy beérjek az előadásra. Markovics utálja a késést. A hiányzást meg még jobban. Kettesével szedtem a lépcsőfokokat, hogy odaérjek, amikor a kezemben lévő telefon rezegni kezdett. Tudtam, hogy anyám hív, minden egyes nap, ugyanebben az időpontban telefonál, de most ha akartam volna, sem tudtam volna felvenni. Mondjuk, nem is akartam. Már egy hónapja elköltöztem tőle, és azóta nem beszéltünk. Sikerült beesnem Markovics előtt az előadóba. Alina foglalt nekem helyet.

– Kösz! – dobtam le a táskámat a padra, majd becsúsztam Alina mellé.

– Neked is jó reggelt – mosolygott rám az újdonsült barátnőm.

Más kommunikációra nem volt időnk, mert Markovics is megérkezett. Reggel 8:15-höz képest makulátlanul festett slimfit öltönyében, mintha skatulyából húzták volna ki. A lányok elaléltak a látványától. Én is. Iszonyú jó pasi volt, annak ellenére, hogy túl volt már az ötvenen. Anyámnak jó lenne – villant át az agyamon. Nem is értettem, miért jut ilyesmi az eszembe, amikor nem is érdekelt már az a nő. Mármint anya. Akivel össze vagyok veszve. Bármennyire is szeretnék nem gondolni rá, nem megy. Augusztus óta nem veszem fel a telefont, ha hív, és nem válaszolok az üzeneteire. Még jó, hogy nincs fenn a face-en, így ott nem zaklat.

– Nem jegyzetelsz ma? – szólt rám Alina, látva, hogy nem készítettem ki a füzetemet.

– Ja, de – próbáltam felvenni a fonalat, de nekem még nagyon reggel volt.

Leventével hajnalban értünk haza. Nálam aludt. Apa nincs ettől feldobva, látom rajta, de nem szól érte. Biztosan megnyugtatná, ha tudná, hogy nincs miért aggódnia. Nyilván most játssza a jó fej szülőt, hátha elfelejtem, hogy kábé öt voltam, amikor anyámmal elváltak, mert ő félrelépett a gyakornokával, majd új családot alapított. Szóval úgy tesz, mint akit nem zavar, ha Levente ott alszik.

– Maga, kisasszony – mutatott rám Markovics. – Lenne olyan kedves és beszállna? – invitált a szituációs játékba, visszarántva a jelen pillanatba.

– Persze, szívesen. – Mit felelhetnék erre? Markovicsnak nem lehet nemet mondani. Miközben ő a többi szerepre válogatott a csoporttársaim közül, kétségbeesve kérdeztem Alinát, miről is volt szó az elmúlt pár percben, amíg a gondolataim anyám körül forogtak.

– Nem jó kávét kapsz a büfében, szar napod van… – suttogta el villámgyorsan a szitut a barátnőm.

Ezt nem lesz nehéz eljátszani. Hárman álltunk Markovics mellett, még az instrukciókat osztogatta, amikor újra csörögni kezdett a mobilom. Elfelejtettem kikapcsolni. Markovics a mobilt is utálja. Akkorra már tudtam, melyik szerepet szánja nekem, szóval rögtönöztem. Odalöktem hirtelen a pultossá vált csoporttársamnak:

– Helló! – A csörgő mobilomat meglengettem az orra előtt. – Egy latte machiatót kérek, két barnacukorral és extra tejhabbal, nem tejszínnel. – Majd elfordultam, és úgy tettem, mintha felvenném a telefont.

Láttam, hogy anya hív újra. Kinyomtam. Egyúttal le is némítottam, hogy végre tudjak koncentrálni a feladatra. Tíz perc után kielemeztük a gyakorlatot. Markovics dicsérően nyilatkozott a belépőmről. Azt mondta, hogy majd a vizsgán is ezt a spontaneitást várja el. Amikor visszaültem, Alina elismerően megbökött. Volt egy lyukasóránk, úgyhogy az előadás végén a büfé felé vettük az irányt.

– Szerintem bejössz Markovicsnak – kezdte Alina.

– Jaj, hagyjál már ezzel – tiltakoztam.

– Lassan a többieknek is fel fog tűnni. Elég gyakran választ téged a reggeli szitura.

– Lehet, hogy a szürke egeret akarja kiugrasztani a bokorból – tereltem.

– Az nyúl – mosolygott Alina.

– Milyen nyúl? – értetlenkedtem.

– Nem az egeret ugrasztjuk ki a bokorból, hanem a nyulat – pontosított. – Túl sok időt töltöttél külföldön.

– Egér vagy nyúl. Nem tök mindegy? Mindkettő szürke. Én arra gondoltam, hogy az én külsőm tök átlagos. Nézz már szét itt! – Ekkor értünk a büféhez.

Amíg sorban álltunk, Alina a telefonját bújta. Én a többieket figyeltem, mindenki próbált valamivel kitűnni. Volt itt raszta haj meg orrpirszing, és akkor a ruhákról nem is beszéltünk. Azért szerettem meg Alinát az első percben, mert olyan természetes és őszinte volt. Hihetetlen, hogy tudja viselni a túlsúlyosságát. Az ő megjelenése kifejezetten odavonzza a tekinteteket. Vörös göndör haja önmagában is kuriózum, és ahogy a teltkarcsú alakját a ruháival kiemeli, azt tanítani kellene. Mellette én tényleg elszürkülök. Hosszú barna hajam olyan, mint a mai lányok nyolcvan százalékának. Az alakom tök átlagos. A ruhatáram egyszerű.

– Azt sem értem, Leventének mi tetszik rajtam – sopánkodtam.

– Jaj, Tara, ne rinyálj már annyit – oltott le a saját stílusában. – Kit érdekel, szeret és kész!

Ebben, mondjuk, nem kételkedtem. Szerelem volt első látásra mindkettőnk részéről. Még nyáron történt, amikor az apanapjaim számának növekedése javította az éves statisztikát. A szüleim a váláskor, ügyvéd előtt egyedi megállapodást kötöttek a felügyeletemre vonatkozóan. Anya állást kapott külföldön, és apa hozzájárult a költözéshez, azzal a feltétellel, hogy az iskolai szünetek és az általa meghatározott hétvégék mellett a nyár nagy részét nála töltöm. Így történt, hogy kétlaki lettem. Ahogy véget ért a suli, azonnal indulnom kellett apámhoz. Tizenhat éves koromig többnyire mindig értem jött, azóta egyedül utazom. Amíg kicsi voltam, nem zavart a változás, szerettem az új tesókat, de most szívesen töltöttem volna a londoni otthonomban a nyarat a barátaimmal, amiről apa hallani sem akart, mondván, ez az ő ideje. Jól beosztották ezt, csak baromira nem érdekelte őket, hogy én hogy gondolom. Szerintem ez az én időm, de erről egyiküket sem tudtam meggyőzni. Mindketten ragaszkodtak a hülye megállapodásukhoz, és az, hogy én mit akarok, senkit nem érdekelt. Olyan kedélyesen elcsevegtek minden egyes alkalommal, amikor apám megérkezett, és ne adj’ isten ott kellett aludnia, mintha imádnák egymást. Sosem értettem, mi a fenéért kellett elválniuk, olyan jó a viszonyuk. Dalmával – aki gyakornokból feleség lett – sokkal többet veszekednek. Mindegy. Nem érdekel. Szóval idén nyáron menetrendszerűen repültem Budapestre. Apa várt a reptéren. Nem voltam túl kedves vele:

– Hiányoztál, kicsim – ölelt meg apa. Én meg durcásan eltoltam magamtól. – Nem haza megyünk, indulunk a Balatonra.

– Szuper – húztam el a számat.

Ahogy kiléptünk a terminálból, arcul csapott a negyven fok. A bakancsom némiképp melegnek bizonyult, és a fekete pulóveremet azonnal levettem.

– Fürdőruhát hoztál? – próbált apa beszélgetést kezdeményezni.

Ilyenkor mindig nehezen ment, mert hiába beszéltünk telefonon, ez az újra-van-apám dolog kéthavonta mindig sokkolt. Szerintem őt is, amúgy sem az a pacsizós, mindjárt szétesek, olyan laza vagyok típusú csávó, szóval ő is kellőképpen feszeng az első pár órában. A családját, ami az én félcsaládom is, már korábban leszállítmányozta a Balatonra, így édes kettesben autózhattunk bő másfél órát. És hősiesen próbálkozott tovább:

– Jól utaztál? – Egy laza bólintással jeleztem, hogy igen. – Anya hogy van? – Erre nem lehetett csupán biccenteni, cseles volt az öregem.

– Jól – feleltem választékosan, majd a telefonomat kezdtem babrálni.

Apám hamar feladta. A vezetésre koncentrált, én meg a telefonomon elindítottam Jamie Scott Unbreakable című számát, és a tájat bámultam. Már félúton jártunk, amikor bekanyarodtunk egy benzinkútra. Apa nem kérdezte, bemegyek-e vele, elindította a tankolást. Bármennyire is nehezemre esett, kiszálltam a dög melegben, mert majd meghaltam egy hideg kóláért. Besétáltam a shopba, és az újságokat nézegettem. Kicsit fura volt, hogy minden magyar nyelvű, de hamar átállt az agyam. Szerettem az anyanyelvemen olvasni. Magamhoz vettem egy bulvármagazint meg egy kólát, de rájöttem, hogy a vásárláshoz kell apám, mert csak font volt nálam. Addigra már az öregem a pénztárnál állt és egy pasival dumálgatott kedélyesen. Ahogy kivettem a szavaikból, munkakapcsolatban álltak egymással. Odaléptem hozzájuk.

– Ezeket kifizetnéd? – adtam oda apámnak a cuccokat. Apa érzékelhetően feszülten nézett rám, nyilván, mert ez volt ma hozzá az első kétszavas mondatom.

– Persze – sziszegte a fogai között, majd farkasszemet néztünk egymással. Erre megszólalt a fickó zavartan.

– Most jut eszembe, hogy a sógoromék is lenn vannak a Balatonon, nem valószínű, hogy összejönne, hogy találkozzunk. – Úgy nézett rám, mintha a holdról jöttem volna. Apa először értetlenül bámult rá, majd a pasas így folytatta. – Meg nem hinném, hogy a khm… a barátnőd khm, jól érezné magát a gyerekeimmel.

Ekkor esett le mindkettőnknek. Apa humoránál volt:

– A feleségem sem igazán örülne, ha nem vele mennék… – szúrta oda, majd láttam, hogy majd kipukkan a visszafojtott röhögéstől. Hátat fordított a fickónak, kifizette a tankolást, majd széles vigyorral a fején átkarolta a vállam: – Gyere, drágám, vár a Balaton. – Még visszafordulva elköszönt a fickótól is: – Szevasz, Laci, kellemes nyaralást!

Ahogy kiléptünk a shopból és bezáródott mögöttünk a fotocellás ajtó, kitört belőlünk a féktelen röhögés. Apa még az autóban is a kormányt csapkodta, és alig bírta kinyögni:

– Ez a barom… azt hiszi… hát ez hülye! – röhögött tovább.

– Láttad a fejét? Még bele is vörösödött – kontráztam.

– Hány éves vagy? Tizenkettő? – nézett rám apa.

– Apaaa! Tudod, hogy már rég nagykorú vagyok! – próbáltam komolykodni, de nem nagyon ment.

– Mikor nőttél meg? – nyugodott meg apa, és mosolyogva hozzátette: – Tegnap még nyolcéves voltál és plüssnyusziért könyörögtél a reptéren.

Látva apa elérzékenyülését, én is megenyhültem kicsit, és visszább vettem a „mindenkivelbajomvan” stílusból. Tulajdonképpen apa mindig is próbált normálisan viselkedni velem, attól függetlenül, hogy nem egy kontinensen éltünk. Hiába van új családja, soha nem éreztette, hogy másképp kezelne, mint a tesóimat. Mindig hagyott nekem időt az átállásra, és türelemmel fordult felém. Dalma is igyekezett jó pótanya lenni. Amíg kicsi voltam, nem is volt semmi bajunk egymással, mert én azt gondoltam, ez egy hétköznapi helyzet. Az angol osztálytársaim fele patchwork családban, vagy új anyukával, apukával élt, szóval nem én voltam az egyetlen, akinek nem volt mindig apja. Magyarországon meg a nagyszülők is itt voltak, és nekem egy ideig rendben is volt ez. Csak amikor kamaszodni kezdtem, akkor értettem meg, hogy ha nincs Dalma, akkor a szüleim valószínűleg együtt maradnak, így elkezdtem utálni Dalmát. Volt pár parázs vitánk 15-16 éves koromban, amikor apa volt a döntőbíró kettőnk között. Ilyenkor is mindig azt éreztem, hogy inkább mellém áll. Egyszer fordult elő, hogy iszonyú dühös lett, amikor az öcsém kiesett a hintából. Na, akkor kaptam a fejemre rendesen. Persze igaza volt, és én azért éreztem borzalmasan magam, mert tudtam, hogy minden bántó szó, amit a fejemhez vágott, jogos volt. Nincs olyan gyermekkori élményem, ami miatt neheztelnem kellene apára, az meg, hogy ő ragaszkodik ahhoz, hogy velük töltsem a nyarat, csak azt bizonyítja, hogy fontos vagyok számára. Életem minden jeles eseményére eljött, az ő életük összes fontos állomására elhozott magához, szóval beláttam, hogy gonoszság a részemről megjátszani a sértődött gyereket.

– Hogy vannak a srácok, apa? – kérdeztem. Láttam, hogy elmosolyodik a kommunikációnkban beállt pálfordulás miatt, de nem tette szóvá.

– Csongor iszonyú kamasz lett, Kristóf meg mindenben majmolja. Néha olyanok, mint a megvadult oroszlánok.

És innentől úgy beszélgettünk, mintha minden napot együtt töltöttünk volna. Apa korábban említette, hogy vett egy nyaralót a Balcsin, így most nem hotelben leszünk. Azt tudom, hogy apa és az egész család nagyon jómódú, de nem gondoltam, hogy egy villában fogjuk tölteni a nyarat. A ház, amit apa vásárolt, korábban is az Almásy család tulajdona volt, majd államosították, egy ideig irodaházként üzemelt, de mivel a felújítására senki nem akart költeni az épület műemlék jellege miatt, így apa visszavásárolta, és igyekezett az eredeti kinézetére varázsolni. Két évet dolgoztak rajta, hát mit ne mondjak, pazar lett. A szobám olyan, aminek saját nappalija van! Egyedi médiarendszerrel, ha netalán egy komolyabb mozizást szeretnék tartani.

– Apa, ez nagyon zsír! – ugrottam a nyakába, amikor a zenecuccot kezdte mutogatni. – Mondjuk, a falakat nem kellett volna rózsaszínre festeni – tettem hozzá. Apa tényleg azt gondolta, hogy még mindig nyolc vagyok.

– Majd nézd meg a kölykök szobáját, azután a te falad színe tökéletesnek fog tűnni.

– Taraaaaaa! – rohant be egy szál úszógatyában, vizesen a szobába Kristóf, a kisebbik öcsém.

– Helló, picur – öleltem magamhoz. – Hiányoztál – mondtam két puszi között. Valóban hiányzott.

Csongor nem vette a fáradságot, hogy bejöjjön köszönni. Vele és Dalmával a medence mellett találkoztam. Dalma a tökéletes testét napoztatta, Csongor pedig a fa alatt berendezett pihenőnél a nyugágyban feküdt, fekete pólóban és térdgatyában nyomkodta a telefonját. A baseballsapka le nem rohadna a fejéről még ezer fokban sem.

– Sziasztok! – köszöntem jó hangosan. Dalma azonnal felpattant, és látványosan örült nekem. Apához nem nagyon szólt, szóval egyből levágtam, hogy megint fasírtban vannak. Dalma unszolására egy mondatban összefoglaltam a semmitmondó utazási élményemet, majd tovább nyaggatott, hogy egyek valamit, csak ezután hagytak felmenni a szobámba. Mit szoba, lakrész! Kipakoltam a ruháimat, és lezuhanyoztam, én sem vagyok az a fürdőruhában flangálós laza csaj, szóval magamra kaptam egy sortot és egy topot. Dalmát a konyhában találtam, nem volt valami jókedve, de azért mosolyogva fogadott.

– Még mindig nem vagy éhes? Apukád kinn süti a húst. A rukkolasalátát szereted juharsziruppal?

– Igen. Mi van már megint? – nem alakoskodtam, mert a múltkori ittlétem alatt sokat beszélgettünk, és – mivel ő felnőttként kezel – elmondta, hogy apa állandóan féltékenykedik. Gondoltam, hogy most is ez lehet a baj.

– Ugyanaz – válaszolta halkan.

– Valami konkrét pasira?

– Dehogy! – háborgott Dalma. – A fél világra – és ekkor elpanaszolt mindent. – Most épp a fotósra féltékeny, akivel a divatoldalt készítettük el. – Dalma, miután a gyerekek iskolába mentek, egy női magazinnál kezdett dolgozni, először cikkeket írt, majd pár év után kinevezték főszerkesztőnek, és apa – aki szerint Dalmának nem is kellene dolgoznia – egyre nehezebben tolerálja a karrierjét. – Tudod, amikor anno apukádnál kezdtem el asszisztensként dolgozni, az csak azért volt, mert nagyon jó fizetést ajánlott, de nekem az újságírás a szakmám, imádom, és nincs az az ember, aki miatt ezt feladnám.

– Értem, de megér ez ennyi vitát? – faggattam.

– Rolf nem érti, hogy nekem mit jelent a munka. Nézd, mivel jövünk ki ősszel! – És miután egy salátalevelet lesepert a tabletjéről, elkezdte mutogatni az őszi mellékletet, majd annyira belemerültünk, hogy azt sem hallottuk, hogy apa szólt: elkészült a hús.

A vacsora kellemesen telt, bár a fiúk valóban borzalmasak együtt. Megbeszéltük, hogy elmegyünk családilag sétálni, de ez nem jött össze, ugyanis Csongor eleve minden közös programot bojkottált, Kristóf meg gördeszkázás közben elesett a térburkolaton, és a fél karja lehorzsolódott, így apáék az ügyeleten töltötték az estét. Én azért elindultam felderíteni a terepet egyedül. Szerettem a Balatont, az északi partot meg különösen. Apa egy kis csodaszigetre bukkant ezzel a nyaralóval, szóval nekivágtam a családi drámáktól mentes önálló sétámnak. Ahogy a nap kúszott a horizont felé, egyre elviselhetőbb lett a hőmérséklet. A fagylaltozónál beálltam a sorba, és vettem egy háromgombócos öntetes-cukorkás fagyit. Lesétáltam a partra, és mivel nem volt szabad pad, leültem a fűre. Néztem a hattyúkat etető gyerekeket meg a közeli kikötő felé igyekvő hajókat. A strandolók ekkorra már összepakoltak, a nyaralók nagy része a parton lévő kajáldák felé igyekezett. Lángos illata csapta meg az orromat. Elkezdtem kotorászni a táskámban, hátha találok még forintot, amikor eltalálta a fejemet egy labda. Olyan erővel rúgta felém valaki, hogy elterültem a földön. Éreztem, hogy kicsit megszédülök, így nem akartam még felkelni, a kezemet a homlokomra szorítva tartottam, amikor fölém hajolt valaki.

– Jól vagy? – Nem volt erőm kinyitni a szemem, csak annyit tudtam kinyögni:

– Ühüm.

– Nem úgy tűnik – aggodalmaskodott a fölém magasodó srác.

– Tényleg nincs bajom – próbáltam nyugodt hangot megütni, annak ellenére, hogy a pokolba kívántam őt is meg a labdáját is.

Felkönyököltem, és ránéztem. A filmekben ilyenkor indul el az andalító zene, és a szereplők szerelembe esnek, és mindenki tudja, hogy ott bizony szikrázik a levegő. Na, nálunk is ilyen volt ez, csak zene nélkül. Néztük egymást, és nem volt már lényeges, hogy a labda majdnem leszakította a fejemet. Ő szólalt meg először.

– Hadd segítsek – nyújtotta felém a kezét.

Ahogy egymáshoz értünk, én már tudtam, hogy végem van. Ez a srác egy perc alatt megbabonázott. Őszinte aggodalommal nézett rám a királykék szemével. Ahogy felhúzott, kissé megszédültem. Nem engedte el a kezem.

– Induljunk az ügyeletre – szólt ellenkezést nem tűrően.

– Nem! Tényleg semmi bajom. – Szabad kezemmel a halántékomat masszírozva felemeltem a fejem. Eszem ágában sem volt apáék után indulni az orvoshoz. Akkor már éreztem, hogy a labda okozta gyengeség alábbhagyott, viszont ez a rikító szempár konkrétan elszédített. Ezt nyilván nem akartam az orrára kötni.

– Oké, de nem hagylak egyedül. Vagy itt van a barátod?

– Nem, nincs. Vagyis nincs is barátom – pontosítottam, és láttam, hogy szinte észrevétlenül mosolyra húzódott a szája.

– Akkor veled maradok! – hátat fordított, és odakiáltott a közelben álldogáló fiúcsapatnak: – Srácok, menjetek nélkülem, én itt maradok – rám nézett, hisz még a nevemet sem tudta – vele.