A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jeremy Dronfield: The Boy Who Followed His Father into Auschwitz, Penguin Random House, 2019

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

Gustav Kleinmann verseit és
a Buchenwald-indulót Dányi Dániel fordította.

Copyright © Jeremy Dronfield

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A borítót az eredeti alapján készítette:

Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-24-3

Imádott nagyszüleink emlékére

Kurtnak

És a ti emléketeknek:

Gustav

Tini

Edith

Herta

Fritz

Előszó

Ez egy igaz történet. Minden egyes szereplőt, minden eseményt, fordulatot, hihetetlen véletlent történelmi források támasztanak alá. Az ember azt kívánná, bár ne lenne igaz, bár ne történt volna meg sosem, néhány eset olyan borzalmas és fájdalmas. De mindez megtörtént, és még vannak, akik túlélték és emlékeznek.

Rengeteg holokauszt-visszaemlékezést írtak már, de ilyet, mint ez, egyet sem. Gustav és Fritz Kleinmann történetében vannak olyan elemek, mint másokéban, de mégis más, mint a többieké. Nagyon kevés zsidó élte át a náci haláltáborok borzalmait az 1930-as évek tömeges letartóztatásaitól a végső megoldás időszakán át egészen a felszabadításig. Amennyire tudom, nem volt olyan apa-fiú páros, akik az elejétől a végéig átélték volna az egész pokoljárást: a náci megszállástól Buchenwaldon át Auschwitzig, a foglyok szervezett ellenállását az SS ellen, a halálmenetet, Mauthausent, a Mittelbau-Dora tábort és Bergen-Belsent. Még kevesebb olyan volt, aki mindezt túl is élte és hazajutott utána. A szerencse és a bátorság is szerepet játszott benne, de ami végül életben tartotta Gustavot és Fritzet, az az egymás iránti szeretetük volt. „Ez a fiú az én legnagyobb örömöm.” – írta Gustav buchenwaldi titkos naplójában. – „Erőt adunk egymásnak. Egyek vagyunk, elválaszthatatlanok.” Ezt a kapcsot tette próbára egy évvel később, mikor Gustavot Auschwitzba küldték, a szinte biztos halálba, és Fritz úgy döntött, eldobja magától viszonylagos biztonságát, és inkább vele tart.

Teljes szívemet beleadtam ebbe a munkába, hogy nyilvánosságra hozzam ezt a történetet. Olvassák regényként, legalább annyira vagyok történetmesélő, mint történész, de nem kellett semmit sem kicifráznom vagy pláne kitalálnom, még a párbeszédek egyes töredékeit is az eredeti forrásokból rekonstruáltam. Vezérfonalam Gustav Kleinmann tábori naplója volt, melyet 1939. október és 1945. július között vezetett, ezt egészítette ki Fritz memoárja és 1997-es interjúja. Egyik forrás sem bizonyult könnyű olvasmánynak, sem érzelmileg, sem a szó szoros értelmében: a naplót extrém körülmények között írták, vázlatos, gyakoriak a homályos célzások olyasmikre, melyek az átlag olvasó előtt nem ismertek. (Még a holokausztkutatóknak is utána kellett nézniük ennek-annak, hogy egyes bekezdéseket értelmezni tudjanak.)

Gustav nem azért írt, hogy feljegyezze, ami történt velük, hanem így próbálta megőrizni józan eszét, akkoriban ezek a célzások neki világosak voltak. Miután sikerült megfejteni, gazdag és szívet tépő forrásnak bizonyult a holokauszt mindennapjairól hétről hétre, hónapról hónapra, évről évre. És mellbevágó, ahogy megmutatja Gustav legyőzhetetlen erejét és optimizmusát. „…mindennap elmondok magamban egy imát” – írta bebörtönzése hatodik évében. – „Ne ess kétségbe! Szorítsd össze a fogad, az SS-gyilkosok nem győzhetnek le.”

Az életben maradt családtagokkal készített interjúk további személyes részletekkel szolgáltak. Az egészet – a 30-as évek bécsi mindennapjaitól a táborokig, és valamennyi résztvevő személyét – alapos kutatás támasztja alá. Túlélők visszaemlékezései, tábori feljegyzések, más hivatalos iratok igazolták a történet minden egyes elemét, még a legkülönösebb és leghihetetlenebb eseményeket is.

Jeremy Dronfield, 2018. március

A tanú köteles tanúságot tenni.
A mai fiatalokért, a holnap gyermekeiért.
Nem akarja, hogy az ő múltja legyen a jövőjük.

Elie Wiesel

Prológus

Ausztria, 1945. január

Fritz Kleinmann a vonattal együtt imbolygott, görcsösen remegve, neki-nekiütődve a nyitott vagon jeges falának. Mellette az apja kuporgott elcsigázottan bóbiskolva. Körülöttük homályos alakok ültek, a holdfény megvilágította egyenruhájuk világosabb csíkjait és arcuk csontjait. Eljött az idő: Fritznek most kell szöknie, hamarosan túl késő lesz.

Nyolc nap telt el, mióta elindultak Auschwitzból. Az első hatvan kilométert gyalog tették meg, az SS nyugat felé terelte a több ezer foglyot a hóban, minél messzebb az előrenyomuló Vörös Hadseregtől. Fritz és az apja időnként pisztolylövéseket hallott a menetoszlop végéből: aki nem bírta a tempót, legyilkolták. Senki sem nézett hátra.

Vonatokra rakták, és a Reich belsejében működő táborokba szállították őket. Fritznek és a papának sikerült együtt maradni, mint eddig mindig. Mauthausenba tartottak, Ausztriába, ahol az SS folytatja a feladata végrehajtását: kipréseli az utolsó csepp munkát is a foglyokból, mielőtt végül kivégzik őket. Száznegyven férfi préselődött össze egy-egy nyitott marhavagonban – eleinte állniuk kellett, de ahogy teltek a napok, a hideg megtizedelte őket, és lassanként le lehetett ülni. A holttesteket a vagon egyik végébe egymásra pakolták, a ruhákat levették róluk, hogy az élőket melegítse.

Lehet, hogy a halál mezsgyéjén billegtek, de ezek a foglyok voltak a szerencsések, a hasznos dolgozók – legtöbbjüknek a testvéreit, feleségét, anyját, gyerekeit megölték, vagy elindították a nyugatra tartó menetekben, és ott pusztultak el.

Fritz még gyerek volt, mikor a rémálom elkezdődött hét évvel ezelőtt – a náci táborokban ért férfivá: tanult, nőtt, ellenállt a folyamatos nyomásnak, hogy feladja a reményt. Tudta, hogy ez a nap eljön majd, és felkészült rá. A tábori egyenruha alá ő is és a papa is civil ruhát vett, amit Fritz az auschwitzi ellenállásban részt vevő barátaitól szerzett.

A vonatuk keresztülhaladt Bécsen, valaha ez a város volt az otthonuk. Innen nyugatnak fordultak, és már csak tizenöt kilométerre voltak az úti céljuktól. Megint itt voltak a szülőföldjükön, és ha sikerül kiszabadulni, helyi munkásnak adhatják ki magukat. Most vagy soha.

Fritz halasztgatta a döntést, aggódott az apjáért. Gustav ötvenhárom éves volt és elcsigázott – már az is csoda volt, hogy eddig túlélte. Most, hogy eljött az idő, nem volt már ereje, hogy megkísérelje a szökést. Már egyszerűen elfogyott, nem maradt elég. De nem tagadhatta meg a fiától az esélyt az életre. Ugyan kínzó fájdalmat okozna az elválás a sok év után, mikor egymást segítették a túlélésben, de sürgette Fritzet, hogy próbálja meg egyedül. Fritz könyörgött neki, hogy jöjjön ő is, de hiába.

– Isten óvjon! – mondta Gustav. – Én nem mehetek, túl gyenge vagyok.

Ha Fritz nem próbálja meg hamarosan, késő lesz. Felállt, kibújt a gyűlölt egyenruhából, megölelte, megcsókolta a papát, és felmászott a vagon csúszós oldalfalán.

A mínusz harmincfokos szél keményen megcsapta. Aggódva kémlelt a szomszéd vagon fékezői felé, SS-őrök álltak ott. Fényesen sütött a hold – két nappal jártak telihold előtt, magasan járt az égen, és kísérteties fénybe vonta a tájat, minden mozgást élesen, jól láthatóan megvilágított{1}. A vonat teljes sebességgel robogott előre. Fritz összeszedte minden bátorságát, és remélve a legjobbakat, kivetette magát az éjszakába és a rohanó, fagyos levegőbe.

Első rész

Bécs

Hét évvel korábban

1. Mikor zsidó vér csorog a késről

אבא (ábá) – Apa

Gustav Kleinmann vékony ujjai a varrógép alatt vezették az anyagot, a tűk kattogtak, hosszú, tökéletes ívet verve a cérnából az anyagba. A munkaasztal mellett ott állt a fotel, amire az anyagot szánta: bükkfa váz, feszes háló és lószőr tömés. Mikor az anyagot összeöltötte, Gustav ráhúzta az egyik karfára, kis kalapácsával végigütögette a szögeket: belülre simákat, kívülre kerek, csillogó fémfejűeket, szorosan egymás mellé kerültek, mint egy csapat sisakos katona, ahogy menetelnek a dobszóra.

Jó volt, hogy dolgozhat. Nem mindig volt mit csinálni, és egy középkorú, nős és négygyerekes családapának a megélhetés mindig bizonytalan maradt. Gustav tehetséges mester volt, de üzletembernek már nem vált be, valahogy azért elevickélt. Egy aprócska faluban született egy tóparton, Galíciában{2}, az Osztrák–Magyar Monarchiában, tizenöt éves korában érkezett Bécsbe, hogy kitanuljon kárpitosnak, és aztán itt telepedett le. Huszonegyedik évének tavaszán behívták, végigszolgálta a Nagy Háborút, kétszer megsebesült és bátorságáért kitüntetést kapott, majd a háború végeztével visszatért Bécsbe, hogy folytassa szerény mesterségét, és kárpitosmester lett. Elvette szerelmét, Tinit a háború alatt, négy remek, boldog gyereket neveltek. Ilyen volt Gustav élete: szerény, tele kemény munkával, és ha nem is teljesen gondtalan, de többnyire vidám.

Repülőgépek zúgása szakította félbe Gustav gondolatait, hangosabb lett, majd visszahúzódott, mintha a repülők köröznének a város felett. Kíváncsian letette a szerszámait, és kiment az utcára.

Az Im Werd forgalmas főútvonal volt, zajos a lovas kocsik csörgésétől és a teherautók morajlásától, a levegő nehéz volt az emberi tevékenység, a kipufogógáz és a lótrágya szagától. Egy zavarodott pillanatig Gustavnak úgy tűnt, mintha havazna – márciusban! –, papírfecnik hóvihara kavargott az égben, a macskakőre és a Karmelitermarkt standjaira szállingózva. Gustav felemelt egyet.

OSZTRÁKOK!

A Vaterland történetében először az államvezetés azt kéri, hogy hazátoknak nyíltan elkötelezve magatokat…{3}

A vasárnapi szavazás propagandaanyaga. Az egész ország erről beszélt, és az egész világ erre figyelt. Minden egyes osztrák férfinak, nőnek és gyereknek sokat jelentett, de Gustavnak, mivel zsidó volt, nem is lehetett volna fontosabb: országos népszavazást hirdettek arról, hogy Ausztria maradjon-e független, vagy csatlakozzon a német birodalomhoz.

Öt éven át a náci Németország éhesen leste a határ túloldaláról osztrák szomszédját. Adolf Hitler is Ausztriában született, és szenvedélyesen vágyott rá, hogy hazáját a Harmadik Birodalomba terelje. Bár Ausztriában is voltak nácik, akik buzgón pártolták az egyesítést, a legtöbben ellenezték. Kurt Schuschnigg kancelláron egyre erősödött a nyomás, hogy adjon kormányzati pozíciót a náci párt tagjainak – Hitler azzal fenyegetőzött, hogy súlyos következményekkel jár, ha nem működik együtt. Schuschniggot erővel elüldözhetik a hivatalából, és egy náci bábtisztségviselőt ültethetnek a helyére, ezután következhet az egyesítés, Németország lenyeli Ausztriát. Az országban élő 183 000 zsidót rémülettel töltötte el ez a gondolat.{4}

A világ feszülten figyelte, mi lesz az eredmény. Schuschnigg utolsó kétségbeesett lépéseként mindent egy lapra tett fel, és bejelentett egy népszavazást, melyen az osztrákok maguk dönthetnek, meg akarják-e tartani a függetlenségüket. Bátor húzás volt, Schuschnigg elődjét egy kudarcba fulladt náci puccs során meggyilkolták, és Hitler pillanatnyilag bármire hajlandó volt, hogy megakadályozza a népszavazást. A dátumot 1938. március 13-ára, vasárnapra tűzték ki.

A nacionalista szlogent (Igent a függetlenségre!) felfestették vagy felragasztották minden falra, minden járdára. És ma, két nappal a dátum előtt repülőkről terítették be Bécset Schuschnigg propagandájával. Gustav megint megnézte a papírt.

…A szabad, germán, független, szociális, keresztény és egységes Ausztriáért! A békéért és a munkáért, az egyenlő jogokért mindenkinek, aki kitart a nép és a Vaterland mellett.

…Nyilvánítsuk ki akaratunkat a világ előtt, hogy élni akarunk, osztrákok, keljetek fel egy emberként, és szavazzatok IGEN-nel!{5}

Ezek a lelkesítő szavak vegyes érzéseket keltettek a zsidókban. Nekik megvolt a saját elképzelésük a germanizmusról: Gustav rettenetesen büszke volt, hogy a hazájáért küzdött a Nagy Háborúban, elsősorban osztráknak tartotta magát, és csak másodsorban zsidónak.{6} De Schuschnigg germán, keresztény ideálja kirekesztette. És fenntartásai voltak Schuschnigg fasiszta kormányával szemben is. Gustav régebben az osztrák szociáldemokrata párt aktivistája volt. A fasiszták hatalomra kerülésével 1934-től a pártot erőszakkal elnyomták és törvényen kívül helyezték, a náci párttal egyetemben.

De ebben a pillanatban az Ausztriában élő zsidóknak minden jobb volt, mint az a nyílt üldöztetés, ami Németországban zajlott. A zsidó újság, a Die Stimme a címlapján ezzel a felirattal jelent meg: „Támogatjuk Ausztriát! Mindenki a szavazófülkékbe!”{7} Az ortodox Jüdische Presse ugyanezt a felhívást intézte olvasóihoz: „Nem kell külön kérni az osztrák zsidókat, hogy jöjjenek és szavazzanak mind. Tudják, mit jelent ez a népszavazás. Mindenki tegye a kötelességét!”{8}

Titkos csatornákat használva Hitler megfenyegette Schuschniggot, hogy ha nem mondja le a népszavazást, akkor Németország cselekedni fog, és megakadályozza. Ebben a pillanatban, mikor Gustav ott állt az utcán a röplappal a kezében, a német hadtestek már a határ felé meneteltek.

אמא (imá) – Anya

A tükörbe pillantva Tini Kleinmann végigsimított a kabátján, felmarkolta a bevásárlótáskát meg a ridikült, és kiment a lakásból. A lépcsőházban csinos kis sarkával visszhangot vert, ahogy fürgén lekopogott a földszintre. Gustavot ott találta az utcán, a ház földszintjén működő üzlete előtt. Egy röplapot tartott a kezében, tele volt velük az utca: ott voltak a fákon, a háztetőkön, mindenhol. Tini ránézett és megremegett, baljós érzések gyötörték az egésszel kapcsolatban, bár az optimista Gustav nem osztotta ezeket. Gustav nem volt igazán hívő, de azt gondolta, minden a legjobban alakul majd – ez volt a gyengesége és erőssége is egyben.

Tini fürgén végigmasírozott a macskaköveken. Sok parasztgazda piacozott, reggelenként bejöttek, hogy árulják a terményeiket a bécsi kereskedők mellett. Ez utóbbiak között sok volt a zsidó, a város kereskedelmének több mint a fele zsidó kézben volt, főleg ezen a környéken. A helyi nácik sokat hangsúlyozták ezt, hogy az antiszemitizmust felpiszkálják a válságtól sújtott munkásokban – mintha a zsidók nem szenvedhettek volna ugyanúgy tőle.

Gustav és Tini nem voltak igazán vallásosak, talán ha évente néhány alkalommal eljártak zsinagógába megemlékezésekre vagy évfordulókra, és a bécsi zsidók többségéhez hasonlóan a gyerekeiknek inkább német, mint héber nevet adtak, de ugyanúgy követték a jiddis hagyományokat, mint bárki más. Herr Zeiselnél, a hentesnél Tini borjút vett, vékonyan felszeletelve a Wiener Schnitzelhez, és maradt még a péntek esti sábeszi levesből. A gazdáktól friss krumplit és salátát vásárolt, kenyeret, lisztet, tojást, vajat… Ahogy Tini átvágott a zsibongó Karmelitermarkton, a táskája egyre nehezebb lett. A Leopoldsgassénél, a főút torkolatánál meglátta a munkára váró mosónőket a Klabouch panzió és a kávézó előtt. A szerencsésebbeket kiválogatták a jómódú hölgyek a környékről. Akik a saját mosóteknőjüket és szappanukat hozták, egy teljes schilling{9} fizetésre számíthattak. Tini és Gustav néha nehezen fizette ki a számlákat, de Tini legalább erre a munkára nem kényszerült.

Mindenhol a függetlenséget támogató szlogenek virítottak: a járdára írták nagy, vastag betűkkel, mint valami útfestést. Mindenhol ott volt a felhívás a népszavazásra. Igent mondunk! – díszelgett az osztrák mankós kereszt{10} alatt. Az ablakokból a felhangosított rádiók hangja áradt ki, vidám, hazafias zenét játszottak. Tini nézelődött, hurrázást hallott, egy teherautó-konvoj közeledett felé az utcán, tele egyenruhás fiatalokkal, akik vörös-fehér zászlókat lobogtattak, és további röplapokat szórtak szét.{11} A járókelők zsebkendőkkel integettek, és a kalapjukat levéve kiabálták, hogy „Ausztria! Ausztria!”

Úgy festett, mintha a függetlenségpártiak állnának győzelemre… amíg az ember nem vett tudomást a tömegben felbukkanó mogorva arcokról. A náci szimpatizánsokról. Különösen csendesek voltak ma… És különösen kevesen jelentek meg, ez is furcsa volt.

A vidám zenét hirtelen megszakították, és a rádiók sürgős közleményt recsegtek: minden nőtlen tartalékos azonnal jelentkezzen szolgálatra. Abból a célból – szólt a közlemény –, hogy a vasárnapi választások rendjét biztosítsák. De a hang baljós volt. Mi szükség ehhez a tartalékosokra?

Tini sarkon fordult, és a tömött piacon át visszaindult, hazafelé. Nem számít, mi történik a világban, nem számít, milyen veszély leselkedik rájuk, az élet megy tovább, és mi mást tehetne az ember, mint hogy éli?

ןב (ben) – Fiú

Az egész városban ellepték a röplapok a Duna-csatorna felszínét, a parkokat és az utcákat. Késő délután, mikor Fritz Kleinmann kijött a Hütteldorfer Strassén álló kereskedelmi iskolából Bécs nyugati végében, mindenütt ott hevertek az utakon, ott lógtak a fákon. Az utcákon katonákkal megpakolt teherautók zúgtak, a német határhoz tartottak, úgy kétszáz kilométerre a várostól. Fritz és a többiek izgatottan nézték, ahogy a fiúk szokták, amint a sisakos fejek és lövésre kész fegyverek sora elszáguldott.

Fritz tizennégy évesen már nagyon hasonlított az édesapjára: ugyanaz a csinos arcberendezés, ugyanaz az orr, ugyanolyan telt, sirályszárnyként görbülő ajkak. De Gustav tekintetében gyengédség tükröződött, míg Fritz hatalmas szemének mélyre hatoló tekintete olyan volt, mint az édesanyjáé. Abbahagyta a középiskolát, és már hat hónapja inaskodott, hogy majd beléphessen apja üzletébe.

Miközben Fritz a barátaival a városközponton át hazafelé tartott, az utcán megváltozott a hangulat. Három órakor felfüggesztették a népszavazás kormányzati propagandáját az egyre fokozódó válság miatt. Nem voltak hivatalos hírek, csak pletykák – harcokról az osztrák–német határon, vidéki kisvárosok náci felkeléseiről, és a legaggasztóbb, miszerint a bécsi rendőrség a nácik oldalára állna, ha kirobbanna valamilyen konfliktus. Lelkes csapatok vonultak az utcán, páran azt kiabálták, hogy „Heil Hitler!”, mások kihívóan „Heil Schuschnigg!”-gal válaszoltak. A nácik voltak hangosabbak, egyre inkább megvadultak. A legtöbbjük fiatal volt, élettapasztalat nélkül, de csordultig telve ideológiával.{12}

Ez itt-ott már napok óta tartott, és időnként erőszakos eseményekre is sor került a zsidókkal szemben,{13} de ez más volt – mire Fritz a Stephansplatzra, a város kellős közepére ért, ahol a bécsi nácik titkos főhadiszállása volt, a székesegyház előtti téren már hemzsegtek az üvöltő, skandáló emberek, itt már minden „Heil Hitler!” volt, válasz nélkül.{14} A rendőrök nézték őket, egymással beszélgettek, nem csináltak semmit. Szintén a tömeg szélén álltak, magukat egyelőre még fel nem fedve az osztrák Sturmabteilung, az SA, a náci rohamosztag titkos tagjai. Fegyelmezettek voltak, parancsot kaptak, és még nem jött el az ő idejük.

Fritz a zendülők csoportosulásait elkerülve átkelt a Duna-csatorna túloldalára a Leopoldstadtba, és hamarosan ott volt a ház előtt, csizmái a 16-as szám lépcsőin csattogtak fel, várta az otthon, a meleg, a család.

החפשמ (mispáchá) – Család

A kicsi fiú, Kurt egy széken állt a konyhában, nézte, ahogy az anyja a hagyományos, péntek esti csirkehúsleves tésztáját készíti. Ez egyike volt a néhány hagyománynak, melyet a család megőrzött; Tini nem gyújtott gyertyát, nem mondott áldást. Kurt más volt: alig nyolcévesen a városi zsinagógában énekelt, és elég közel került a valláshoz. Összebarátkozott a folyosón szemközt lakó ortodox családdal, az ő dolga lett, hogy péntek esténként felkapcsolja náluk a lámpát.

Ő volt a kis kedvenc – Kleinmannék szoros, összetartó család voltak, de Kurt volt Tini szíve csücske. A kisfiú nagyon szeretett vele együtt főzni.

Míg a leves gyöngyözve forrt, Kurt eltátott szájjal nézte, ahogy az anyja habbá veri a tojásokat, és vékony palacsintákat süt a masszából. Ez volt a kedvenc konyhai feladata. A legeslegjobban a Wiener Schnitzelt szerette, anyja gyengéden kiklopfolta a borjúszeleteket, amíg puhák és vékonyak lettek, mint a bársony. Megtanította Kurtnak, hogyan panírozza be őket először lisztbe, utána a tejjel elkevert tojásba és végül a zsemlemorzsába mártva a szeleteket, aztán kettesével kisütötte a bugyborékoló, vajas olajban. A gazdag aroma szétterjedt a lakásban, a hús bundája ráncos aranybarnára sült. De ma este sült tészta és csirke illata áradt a konyhából.

A másik szobából – mely egyszerre volt háló és nappali – zongora hangja szűrődött át; Kurt nővére, a tizennyolc éves Edith jól játszott, megtanított Kurtnak egy kedves kis dalt, az volt a címe, hogy „A kakukk”, erre a kisfiú örökké emlékezni fog. A másik nővére, Herta, tizenöt éves volt, őt egyszerűen imádta, közelebb volt hozzá korban, mint a már kész nő Edith. Hertát mindig is a szépség és a szeretet képeként őrzi majd Kurt a szívében.

Tini mosolygott az őszinte igyekezeten, ahogy a kisfiú segített feltekerni a tojáslepényeket, és galuskákra vágni, hogy Tini a levesbe szórhassa.

A család a sábesz meleg fényében ült le vacsorázni: Gustav, Tini, Edith, Herta, Fritz és a kicsi Kurt. Az otthonuk nem volt nagy – csak ez a szoba meg egy háló, ennyi volt hat emberre. Gustav és Fritz aludtak együtt, Kurt az édesanyjával, Edith a saját ágyában, Herta a kanapén. De otthon volt, és ők boldogok voltak itt.

Kint lassan árnyék vetült a világukra. Aznap délután írásos ultimátum érkezett, melyben közölték, hogy ragaszkodnak a népszavazás felfüggesztéséhez, Schuschnigg kancellár mondjon le, és vegye át a helyét egy jobboldali politikus, Arthur Seyss-Inquart (aki titokban a náci párt tagja volt) és egy szimpatizáns kormány az ő irányításával. Hitler azzal igazolta ezt, hogy Schuschnigg kormánya elnyomta a német kisembereket Ausztriában (a „német” szó Hitler fejében a „náci” szinonimája volt). Végül a kiutasított Osztrák Légiónak – azaz harmincezer nácinak – vissza kell kerülnie Bécsbe, hogy fenntartsa a rendet az utcákon. Az osztrák kormány este fél nyolcig kapott haladékot, hogy eleget tegyen a követeléseknek.{15}

Vacsora után Kurtnak sietnie kellett a péntek esti istentiszteletre a zsinagógába. Alkalmanként egy schillinget kapott, mikor a kórusban énekelt (szombat reggelenként egy tábla csokoládét), úgyhogy ez egyszerre volt vallási kötelezettség és pénzkereset.

Fritz szokás szerint elkísérte, ő volt a tökéletes báty: egyszerre volt barát, játszótárs és védelmező. Sokan jártak az utcákon, de az elszabadult zajongás alábbhagyott, lappangó rosszakarat érzését hagyva maga után. Fritz általában a biliárdteremig kísérte Kurtot a Duna-csatorna túloldalára – Innen már tudod az utat, nem? –, és lelépett, hogy játsszon pár menetet a barátaival. De ezen az estén nem lehetett, együtt mentek egészen a Stadttempelig.

Otthon, a lakásban szólt a rádió. A programot egy bejelentés szakította félbe. A népszavazást elhalasztották. Olyan volt, mint egy baljós figyelmeztetés. Aztán, nem sokkal fél nyolc után, elhallgatott a zene, és egy hang bejelentette: – Figyelem! Pár percen belül különösen fontos közleményt olvasunk be. – Ezután szünet következett, sziszegés, és így ment vagy három teljes percen át, majd Schuschnigg kancellár megrendült hangja szólalt meg.

– Osztrák honfitársaim, férfiak és asszonyok! A mai nap tragikus és döntő eseményeket hozott. – Egész Ausztriában mindenki, aki rádió közelében volt, feszülten hallgatta, sokan félve, sokan izgatottan, ahogy a kancellár beszámol az ultimátumról. Ausztriának el kell fogadnia Németország utasításait, különben elpusztul. – Meg kell hajolnunk a túlerő előtt – mondta. – Nem vagyunk felkészülve még ebben a rettenetes helyzetben sem arra, hogy német vért ontsunk. Úgy döntöttünk, elrendeljük csapatainknak, hogy jelentősen ne… – Egy pillanatra habozva elhallgatott, majd folytatta: – Hogy ne álljanak ellen. – A kancellár hangja elcsuklott, majd összeszedte magát még az utolsó szavakhoz. – Úgyhogy elbúcsúzom az osztrák néptől a búcsú német szavával, melyet teljes szívemből mondok most: Isten óvja Ausztriát!{16}

Gustav, Tini és a lányok döbbenten ültek, a rádió a nemzeti himnuszt játszotta. Egy stúdióban, ahol nem látta és nem hallotta senki, Schuschnigg összetörten zokogott.

ןב (ben) – Fiú

A Halleluja édes, magasztaló dallamát a kántor tenorja vezette, és a kórus adott neki testet. A dal beöltötte a Stadttempel ovális terét, a harmónia a márványoszlopok és a lépcsőzetes erkélyek körül lebegett. Kurt a szokásos helyén állt a tóraszekrény mögött, innen pont lelátott a bimára{17} és a gyülekezetre. Sokkal többen voltak, mint általában, majdhogynem tömeg gyűlt össze – az emberek a nagy bizonytalanságban a vallásban kerestek vigaszt. Dr. Emil Lehmann, a vallás tudója nem volt tisztában a hírekkel, így megindító beszédet mondott Schuschniggról, a népszavazást magasztalta, és az eddigre már elmozdított kancellár lelkesítő szólamával fejezte be. „Igent mondunk!”{18}

Az istentisztelet után Kurt levonult az erkélyről, elkérte a schillingjét, Fritz már várta. Kint a keskeny, macskaköves utcát elárasztotta a kicsődült tömeg. Innen kintről alig látszódott a zsinagóga, szinte beleolvadt a lakóházak közé, az épület a homlokzaton belül terült el, két utca közé szorulva. Bár eddigre már a Leopoldstadtban lett a bécsi zsidók negyede, a régi városközpontnak ez a kis töredéke, ahol a középkor óta éltek zsidók, maradt a zsidó kulturális élet központja. Ott voltak az épületek és az utcák neveiben: Judenplatz, Judengasse, vérüket beitta a macskakő, a történelem hasadékai, ott volt az üldöztetésekben és a középkori pogromokban, melyek végül a Leopoldstadtba űzték őket.

Nappal a keskeny Seitenstettengasséig nem hatolt el a város zaja, de így péntek este, a sötétben, Bécsben lüktetett az élet. Nem messze innen, a Kärtnerstrassén, a nácik stephansplatzi központjának túloldalán, egy főútvonalon, már gyűlt a tömeg. A barna inges rohamosztagosok, az SA legényei már szabadon elővették elrejtett fegyvereiket és feltették a horogkeresztes karszalagot, úgy masíroztak. A rendőrök velük meneteltek. Rohamosztagosokkal megpakolt teherautók zúgtak az úton, férfiak és nők táncoltak és énekeltek az égő fáklyák fényében.

Teli torokból harsant a kiáltás az egész városban: „Heil Hitler! Sieg heil! Le a zsidókkal! Le a katolikusokkal! Egy nép, egy Reich, egy Führer, egy győzelem! Le a zsidókkal!” Vad, fanatikus hangok énekelték a dalt: a Deutschland über alles dalt. „Ma Németország a miénk, holnap az egész világ.”{19} Carl Zuckmayer, a drámaíró azt írta, hogy „megnyílt az alvilág, és kiontotta magából leghitványabb, legrémesebb, legmocskosabb lelkeit. Amit ekkor szabadon eresztettek, az az irigység, a rosszindulat, a keserűség, a vakság, a vad bosszú maga volt.”{20} Egy angol újságíró, aki mindennek tanúja volt, „elképesztő boszorkányszombat”-nak nevezte a menetet.{21}

A visszhangok elérték a Seitenstettengassét, ahol a zsidók a Stadttempel előtt oszoltak épp szét. Fritz végigterelte Kurtot a Judengassén és át a hídon. Perceken belül a Leopoldstadtban voltak.

Jöttek a nácik, velük együtt a politikai szélkakas barátaik, tízezrek özönlöttek a városközponton át a zsidó negyed felé. Az ár a hidakon át a Leopoldstadtba ért, elöntötte a Taborstrassét, a Leopoldsgassét, a Karmelitermarktot és az Im Werdét. Százezren kántálták, férfiak és nők üvöltötték győzelemtől és gyűlölettől megittasulva, hogy „Sieg heil! Halál a zsidókra!” Kleinmannék otthon voltak, hallgatták a kinti csődületet, és várták, mikor tör be az ajtajukon.

De nem. A tömeg órákon át uralta az utcákat, zaj és düh tört ki, de kevés fizikai bántódás esett, néhány szerencsétlen zsidót elkaptak és zaklattak kint, voltak, akik „zsidónak néztek ki”, és ezért megverték őket, megtámadtak ismert Schuschnigg-hívőket, pár lakást és üzletet megszálltak és kifosztottak, de a rombolás vihara nem csapott át még Bécsen ezen az éjszakán. Néhányan döbbenten arra gondoltak, talán a legendás osztrák civilizáltság még a nácikat is lehűtötte.

De ez csak hiú remény maradt. A visszafogottság magyarázata egyszerű volt: a rohamosztagosok szolgálatban voltak, és elég fegyelmezettek maradtak, szisztematikusan akarták elpusztítani prédájukat, nem egy zendülés során. A rendőrséggel karöltve (akik most már horogkeresztes karszalagot viseltek) átvették a középületeket. A kormányzó párt vezetőit elfogták vagy elüldözték. Magát Schuschniggot is letartóztatták. És mindez csak a nyitány volt.

Másnap reggelre az első német hadtestek átlépték a határt.

Az európai hatalmak – Nagy-Britannia, Franciaország, Csehszlovákia – tiltakoztak, amiért Németország megsérti egy másik állam szuverenitását, de Mussolini, aki elvben Ausztria szövetségese volt, nem volt hajlandó megfontolni sem a katonai választ, sőt el sem ítélte Németországot. A nemzetközi ellenállás szétesett, mielőtt feltámadhatott volna. A világ odavetette Ausztriát a kutyáknak.

És Ausztria fogadta őket.

אבא (ábá) – Apa

Gustav motorok hangjára ébredt. A mély moraj mint valami szag lopózott be a koponyájába, és egyre hangosabb lett. Repülők. Egy pillanatig olyan volt, mintha kint állna a műhelye előtt az utcán, még mindig tegnap lenne, és a rémálom meg sem történt volna. Még a reggelihez is korán volt. A család többi tagja, Tinit leszámítva, aki csendesen matatott a konyhában, még ágyban volt, ébredeztek.

Ahogy Gustav felkelt és felöltözött, a moraj egyre hangosabb lett. Nem lehetett látni semmit az ablakból – csak háztetőket és egy csíkot az égből –, úgyhogy cipőt vett és lement.

Az utcán és a Karmelitermarkton nem sok nyomot hagyott az éjszakai terror: egypár kóbor „Szavazzunk igennel!” röpirat maradt csak, a sarkakba söpörve és letaposva. Az árusok a standjukat rendezgették, nyitottak. Mindenki az eget nézte, a motorok egyre hangosabban zúgtak, az ablakok beleremegtek, elfojtva az utcák forgalmának hangját. Egyáltalán nem olyan volt, mint tegnap – ez a közelgő vihar volt. A gépek a háztetők fölé szálltak, jól lehetett látni őket. Bombázók, vagy egy tucatnyi, szoros kötelékben, fölöttük szabadon cikázó vadászrepülők. Olyan alacsonyan szálltak, hogy látszódott a német felségjelzés, és az is, ahogy kinyíltak a gépek csapóajtói.{22} A piactéren rettegés hullámzott végig.

De nem bomba hullott a gépekből, hanem újabb felhőnyi papír, elöntve a háztetőket és az utcákat. Íme a politikai klíma, ami valódi esőt hoz. Gustav felvett egy röpiratot. Tömörebb és egyszerűbb volt, mint a tegnapi. A tetején egy náci sas díszelgett, és ez a közlemény alatta:

A Nemzeti Szocialista Németország üdvözli a Nemzeti Szocialista Ausztriát és a Nemzeti Szocialista kormányt. Hű szövetségünk sziklaszilárd!
Heil Hitler!{23}

Fülsiketítő volt a motorok hangja. Nemcsak bombázók repültek be, hanem több száz utasszállító is. Míg a bombázók bedőlve köröztek, a többi gép elindult délkeletnek. Még nem tudta senki, de ezek csapatszállítók voltak, és az Aspern repülőtérre tartottak a város mellé – ez volt az első német benyomulás Ausztria fővárosába. Gustav elejtette a papírt, mintha az mérgező lenne, és bement a házba.

A reggeli fagyos hangulatú volt aznap. Ettől a naptól fogva mindig ugyanaz kísértett minden zsidó minden mozdulatában, szavában és gondolatában. Mind tudták, mi történt az elmúlt öt évben Németországban. Azt viszont nem tudták, hogy Ausztriában nem lesz semmiféle fokozatosság, hogy ők ötévnyi terrort tapasztalnak majd meg egyetlen őrült vihar alatt.

Jött a Wehrmacht, jött az SS, a Gestapo, és az a pletyka járta, hogy maga a Führer is Linznél jár, hamarosan Bécsbe ér. A helyi nácik őrjöngtek az izgalomtól és a győzelmi mámortól. A többség leginkább csak stabilitást és biztonságot akart, ők a változó szelek szerint fordultak. A Leopoldstadt zsidó üzleteit az SA rohamosztagosai módszeresen kifosztották, a gazdagabb zsidók otthonait elkezdték felprédálni. Az üzleti életben, a kereskedelemben, a jog és az orvoslás területein dolgozó zsidók iránt érzett irigység és gyűlölet hullámot vetett a világválság alatt, és most ebbe hajították bele a követ.

Az a mítosz járta, hogy a civilizált bécsiek természetének ellentmondanak az utcai harcok és a villongások. Az „igazi” bécsiek – mondták elítélően, miközben dühödt nácik zajongtak az utcákon – egy kávéházi asztal mellett tisztázzák a véleménykülönbséget, és civilizált emberként a szavazófülkékben nyilvánítanak véleményt.{24} De idővel az „igazi” bécsiek civilizáltan mentek a halálukba. A vademberek uralkodtak az országban.

De Gustav Kleinmann – optimista természet lévén – bízott benne, hogy a családja biztonságban érezheti magát, végül is ők inkább osztrákok, mint zsidók. A nácik nyilván üldözik majd a vallásos, nyíltan hebraista zsidókat, az ortodoxokat… na de őket?

תב (bát) – Lány

Edith Kleinmann felszegett fejjel gyalogolt. Ahogy az apja is, inkább osztráknak tartotta magát, mint zsidónak. Nem nagyon foglalkozott az ilyesmivel – tizennyolc éves volt, kalaposnak tanult, és az volt az álma, hogy egyszer majd kalapokat fog tervezni, szabadidejében szórakozott, randevúzott, szerette a zenét és a táncot. Edith elsősorban fiatal nő volt, pontosan olyan igényekkel és vágyakkal, mint általában a fiatalok. Ritkán járt zsidó fiúval. Ettől Gustav kínosan érezte magát, mert szép-szép, hogy az ember osztrák, de úgy érezte, mégis inkább tartson ki az ember az övéi mellett. Ha volt is ebben ellentmondás, azt Gustav nem érezte.

Eltelt már pár nap a németek bevonulása óta. Vasárnap jöttek be, aznap, amikor a lemondott népszavazás lett volna. A legtöbb zsidó otthon maradt, de Edith öccse, Fritz a szokásos merészségével kiment, hogy szétnézzen. Először, mint jelentette, pár bátor bécsi köveket dobált a német katonákra, de hamarosan elsöpörte őket az éljenző, Heil Hitlert üvöltő tömeg. Mikor a teljes német hadtest diadalmasan bevonult a fővárosba, élükön magával Adolf Hitlerrel, a menetoszlop végtelennek tűnt: csillogó limuzinok hosszú sora, motorbiciklik, páncélozott autók, csukaszürke egyenruhák ezrei, sisakok és menetelő csizmás lábak parádéja. Mindenhol a vörös, horogkeresztes zászlót lehetett látni: ezt tartották magasba a katonák, ez lógott az épületekről, az autókra ezt tűzték ki. A színfalak mögött Heimlich Himmler is beszivárgott, és megkezdte a rendőri erők átvételét.{25} A gazdag zsidók kifosztása folytatódott, és naponta jelentettek öngyilkosságokat.

Edith fürgén lépkedett. Volt valami felfordulás a Schiffamtsgasse és a Leopoldsgasse sarkán, nagy tömeg gyűlt össze a rendőrség előtt.{26} Edith nevetést és hurrázást hallott. Átkelt az úton, de lelassította a lépteit, mikor a tömegben meglátott egy ismerős arcot: Vickerl Ecker volt ott, valamikori osztálytársa. A fiú csillogó szemének mohó tekintete Edithébe kulcsolódott.

– Ott! Ott van egy!{27}

Arcok fordultak felé, zsidó, mormolták. Kezek markolták meg a karját, a tömeg felé vonszolták. Látta Vickerl barna ingét, a horogkeresztes karszalagot. Aztán átpréselték a tumultus közepére, a bámész, gúnyos arcok gyűrűjébe. Vagy hat férfi és nő kuporgott négykézláb középen, kefékkel dörzsölték a járdát – csupa jól öltözött zsidó. Egy rémült nő a kalapját és a kesztyűjét szorongatta egyik kezében, a másikban a súrolókefét, makulátlanul tiszta kabátja ott hevert a nedves kövön.

– Térdre! – adtak egy kefét Edith kezébe, és lenyomták a földre. Vickerl a mankós keresztekre és a „Mondj igent!” szlogenekre mutatott. – Pucold le a mocskos propagandátokat, zsidó!

A bámész tömeg közelebb nyomult, ahogy Edith dörzsölni kezdte a földet. Felismert arcokat a tömegből: a szomszédai voltak, ismerősök, elegánsan öltözött üzletemberek, nett feleségek, keményen dolgozó férfiak és nők – Edith világának teljes szövete kárörvendő csőcselékké alakult. Dörzsölte a járdát, de nem jött le a festék.

– Ez a munka való a zsidóknak, mi? – kiáltott oda valaki, és nevetés harsant. Egy rohamosztagos felemelte az egyik férfi vödrét, és rázúdította a tartalmát, eláztatva teveszőr kabátját. A tömeg éljenzett.

Vagy egy óra munka után az áldozatok elismervényt kaptak a „munkájukról”, és elengedték őket. Edith gyalog ment haza, a harisnyája szétszakadt, a ruhája elázott, és alig bírta tartani magát, annyira elborította a szégyen és a megaláztatás.

Az elkövetkező pár hétben ez a pucolós játék a zsidó lakónegyedek mindennapjának a részévé vált. A hazafias szlogeneket lehetetlennek bizonyult levakarni, az SA gyakran savat öntött a vízbe, az égette és kimarta az áldozatok kezét.{28}

Szerencsére Edithet nem vitték el többször, de tizenöt éves húga, Herta azok között volt, akiket felküldtek a piactér óratornyára, hogy vakarják le a mankós kereszteket. Voltak zsidók, akiket arra kényszerítettek, hogy antiszemita szlogeneket fessenek a zsidó tulajdonú boltokra fakó piros és sárga festékkel.

Ahogy a finom Bécs döbbenetes hirtelenséggel fordult ki magából, olyan volt, mint amikor a család kanapéjának puha, kényelmes anyagát feltépik, és előbukkannak alóla az éles rugók és a szögek. Gustav tévedett, a Kleinmannok nem voltak biztonságban. Senki sem volt.

{1} Holdfázisok innen: http://​www.​time​and​date.​com/​moon/​austria/​amstetten​?​month​=1&year​=1945.

{2} Ma Dél-Lengyelország és Nyugat-Ukrajna része.

{3} Megjelent: Die Stimme, 1938. március 11. (ld. Gedye, Fallen Bastions, egy szemtanú visszaemlékezései az aznapi bécsi történésekre.)

{4} Schuschnigg Vaterländische Front nevű pártja fasiszta volt, egyaránt elnyomta a nácikat és a szociáldemokratákat. Ezzel együtt nem volt kifejezetten antiszemita. A zsidók lélekszámát ld. Gilbert: Routledge Atlas of the Holocaust és Bentwich: Destruction.

{5} Die Stimme, 1938. március 11.

{6} Volt olyan zsidó származású osztrák, aki teljes egészében németnek vallotta magát, a bécsi Peter Wallner kijelentette, hogy: „sosem voltam zsidó, noha a nagyszüleim azok”. De mikor a nácik bejöttek, rá is ugyanaz az üldözés várt, mint a többiekre. „A nürnbergi törvények szerint zsidó vagyok.” (Wallner: By Order). Az 1935-ös nürnbergi törvények úgy határozták meg, hogy akkor számít zsidónak valaki, ha több mint két nagyszülője zsidó, a vallásától függetlenül.

{7} Die Stimme, 1938. március 11.

{8} Jüdische Presse, 1938. március 11.

{9} Nagyjából mai ezer forintnak megfelelő összeg.

{10} A kereszt szárai T alakban végződnek, a Vaterländische Front szimbóluma.

{11} A nap történéseinek leírását ld. George Gedye: Fallen Bastions. A brit újságíró a Daily Telegraph és a New York Times tudósítójaként volt az események tanúja, ekkor Bécsben élt.

{12} Ezért határozta meg Schuschnigg cinikusan huszonnégy évben a népszavazási jogosultság korhatárát, a nácik ennél többnyire fiatalabbak voltak.

{13} The Times, 1938. március 11. és Neues Wiener Tagblatt (Tages-Ausgabe), 1938. március 11.

{14} Gedye: Fallen Bastions – az este eseményeinek leírása.

{15} Gedye: Fallen Bastions, The Times, 1938. március 12.

{16} Idézve itt: Gedye: Fallen Bastions, The Times 1938. március 12. A The Times megírta, hogy a berlini lapok szerint Németország felszámolta a „marxista patkányok árulását”, akik az osztrák kormányban ülve „hajmeresztő kegyetlenségekre vetemedtek” a német határ felé tartó nagyszámú menekülttel szemben. Ezzel a hazugsággal igazolták a nácik ezt a lépésüket, hogy elfoglalták Ausztriát.

{17} Emelvény, tóraolvasáshoz használt asztallal a tóraszekrény előtt.

{18} Aznap este, így írták le, a zsinagóga „überfüllt” volt, azaz zsúfolásig megtelt. (Gold: Geschichte és Weinzierl: Christen und Juden)

{19} Gedye: Fallen Bastions. A katolikusokkal szembeni ellenségesség olyan nézeteltérésekből ered, mint amikor a nácik el akarták törölni az Ótestamentumot, ezzel dejudaizálni a keresztény vallást, vagy hogy az egyház elismerte a nem árják áttérését, és a Vatikán elítélte a rasszizmust (Cesarani: Final Solution).

{20} Idézve itt: Cesarani: Final Solution

{21} Gedye: Fallen Bastions

{22} Dutch: Thus Died Austria és Neues Wiener Tagblatt (Tages Ausgabe), 1938. március 12., Banater Deutsche Zeitung, 1938. március 13. és The Times, 1938. március 14.

{23} Neues Wiener Tagblatt (Tages Ausgabe), 1938. március 12.

{24} Gedye: Fallen Bastions

{25} Arbeitersturm, 1938. március 13., The Times, 1938. április 17.

{26} Nem tudni, melyik rendőrállomás lehetett ez. Legvalószínűbb, hogy a leopoldgassei őrs, a Schutzpolizei Gruppenkommando Osthoz, a Reich egyenruhás rendőri erejéhez tartoztak. (Reichsamter und Reichsbehörden in der Ostmark, AFB)

{27} Fritz Kleinmann memoárja, Kurt Kleinmann és Edith fia, Peter Patten visszaemlékezései alapján, valamint különböző korabeli források szolgáltak további részletekkel.

{28} Moritz Fleischmann tanúvallomása, TAE; Berkley, Bécs; Lowenthal: Jews of Germany, The Times, 1938. március 31. és április 7.