A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Meghan March: Defiant Queen, 2017

Fordította

GOITEIN VERONIKA

© Meghan March

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-87-8

A KÖNYVRŐL

A játékszere vagyok. Holmi csecsebecse. Egy adósság törlesztése.

Bemesélem magamnak, hogy utálom, de valahányszor bejön a szobába, a testem cserben hagy, és meghazudtol. Miért van az, hogy egyszerre kívánom és félek tőle?

Azt mondták, meg fogja dolgozni az agyamat. Folyamatos ellentmondás lesz a testem és az eszem között.

Azt nem gondoltam volna, hogy anarchia lesz a vége.

Persze tudhattam volna. Amiben Mount benne van, ott a szabályoknak lőttek.

Nem hunyászkodom meg. Nem fogom kimutatni, ha félek. Ura leszek a helyzetnek. Testestül-lelkestül fogok kilépni ebből az egészből.

Neki viszont más tervei vannak…

A Rád vágyom a Mr. Mount titkos élete-trilógia
második kötete.

1. FEJEZET

MOUNT

Harminc évvel korábban

Szörnyű érzés fogott el. Olyan volt, mintha végignézném valakinek a halálát. Ahogy a lány a szociális munkással együtt felment a tornác törött lépcsőin, végigfutott a hátamon a hideg. A vékony, szőke kislány egy fekete szemeteszsákot cipelt, miközben bementek a repedezett ajtón. Nem kellett zseninek lennem, hogy tudjam, a lány az összes holmiját viszi abban a zsákban.

Engem az elmúlt kilenc évben legalább tizennégyszer költöztettek ide-oda. Pont így hurcoltam én is a cuccaimat. Arra már nem is emlékszem, hányszor költöztem azelőtt. Az első emlékem, hogy annyira gyötört az éhség, hogy enni kértem, mire a nevelőapám válaszul egy hatalmas pofont adott. Négyéves voltam, legalábbis ezt mondták. Nehéz számontartani, ha az ember soha nem kap születésnapi tortát, gyertyákkal a tetején.

Fogadok, ha Mrs. Holiday még élne, minden évben kapnék tortát. Mivel azonban súlyos beteg lett, fél év után átkerültem egy másik családhoz, mert biztosra vették, hogy már nem húzza sokáig, így nem fogja tudni gondomat viselni. Pedig nála éreztem életemben először, hogy kellek valakinek. Először fordult elő, hogy magam választhattam ki a ruháimat a boltban. Először kérdezték meg tőlem, mit szeretnék vacsorára. Először éreztem, hogy van anyám. Épp ezért volt olyan nehéz, amikor elhunyt szegény. Megtanított rá, hogy soha senkihez ne akarjak kötődni, mert az nem vezet jóra.

Miután elkerültem tőle, egyik családnál pocsékabb életem volt, mint a másiknál. Mindig azt éreztem, hogy nem vagyok az igazi gyerekük. Csak arra kellettem, hogy megkapják utánam a családi pótlékot és a támogatást, így nem kell dolgozniuk. Alig kaptam enni. Szerencsének számított, ha egyáltalán vettek nekem fogkefét. És a ruhák? Azt hordtam, amit a gyülekezeti adományozóktól kaptak, vagy amit a saját gyerekük kinőtt. Semmi újat nem vettek, az biztos.

A trikó, amit hordtam, pecsétes volt. Amikor átmásztam a kerítésen, és kilyukadt még a hét elején, Jerry a ház falához szorított, majd kioldozta az övét, hogy alaposan móresre tanítson. Ez volt a kedvenc szórakozása, miután megitta a napi adagját, és elszívott egy rakás doboz cigit.

Aljas részegekkel már volt tapasztalatom. Kilométer messzeségből kiszúrtam őket.

Ha Jerry nem lett volna egy fejjel magasabb és közel hatvan kilóval nehezebb nálam, abban a pillanatban megütöm, ahogy kioldozza az övét. Azt viszont tudtam, hogy ha kiraknak ebből a házból, nem lesz, aki megvédje Destinyt. Csak hatéves volt, de rögtön feltűnt, hogy néz rá Jerry. Nagyon nem tetszett, úgyhogy próbáltam mindig a kislány közelében maradni.

Amikor éjszaka volt, kilopóztam a szobából, és az ajtaja előtt aludtam, hogy még véletlenül se próbálkozhasson a fickó. Egy kicsit sem bíztam abban a szar alakban, és minden vágyam az volt, hogy egyszer alaposan elbánjak vele.

– Nagyon örülök, hogy Destiny és a nővére ismét együtt lehetnek. Köszöntsétek Hope-ot! – mondta a szociális munkás reményteli hangon.

Remény, akárcsak az új lány neve. Hope. Igen, azt jelenti, hogy remény, csak azt nem tudta, hogy ebben a házban az utolsó csepp reménnyel is fel kell hagynia minden gyereknek. Akár itt van a testvére, akár nincs.

Ez az egész rendszer úgy szar, ahogy van.

Destiny futott a sovány kis lábain, ahogy tudott, és odabújt a nővéréhez, míg Jerry és a felesége, Dixie, valamint a fiuk, ifjabb Jerry jó pár méter távolságból figyelték az eseményeket. Nem mentek túl közel. Talán azért, mert Jerry és Dixie egy héten csak egyszer hagyták, hogy megmosakodjunk. Azt mondták, spórolni kell a vízzel.

Amikor az új lány eldobta a szemeteszsákot, hogy megölelhesse a húgát, Jerry úgy nyalogatta a szája szélét és úgy méregette a lányt, mintha egy darab finom, friss hús lenne, amit majd jóízűen megehet, mint a jókora sülteket, amiből mi sosem kaptunk.

Ólomsúly nehezedett a szívemre, amikor rájöttem, hogy a lány idősebb, mint hittem, csak nagyon kis termetű. Talán még nálam is idősebb. Már voltak mellei, de nem hordott melltartót.

Jerry képtelen volt levenni szemét a lány melleiről. Még csak meg sem próbálta palástolni, hogy rágerjedt.

Az sem tetszett, ahogy Destinyre nézett, de az végképp kurvára undorító volt, ahogy Hope-ot méregette. Megtaláltam a fészerben a pornómagazinjait, amiket egy dobozba gyömöszölt. Azt hitte, oda senki nem megy be, így nem találunk rá az ocsmányságaira. A fiatal, szőke nőket szerette, ezért legszívesebben ráordítottam volna a szociális munkásra, hogy vigye ezt a két lányt olyan messzire, amilyen messzire csak lehet.

De tudtam, mi vár rám, ha kinyitom a számat. Én jártam volna pórul, aztán senki nem maradt volna, aki megvédi ezt a két lányt Jerrytől.

– Hiányoztál – suttogta Hope Destiny fülébe, majd letérdelt a koszos linóleumpadlóra. Sokáig ölelkeztek, majd Hope felemelte a tekintetét, és végigmért minket.

Természetesen Jerry ment oda elsőként, és undorítóan negédesen felé nyújtotta a karját.

– Én leszek az új apukád, Hope. Érezd magad otthon!

Hope szemei kikerekedtek, majd a fickó mögé nézett, és ekkor vett észre engem is. Szavak nélkül is megértettük egymást. Tudta, hogy nem én vagyok az igazi gyerekük. Kicsit megcsóváltam a fejem, hogy ezzel is figyelmeztessem.

El kell ismernem, nagyon okos volt. Rögtön vette az adást, ami szíven ütött, mert rájöttem, nyilván sok szörnyűségen ment keresztül. Már a gondolat is dühített.

Hope magához ölelte Destinyt, és óvatosságból csak épphogy nyújtotta a kezét. Jerry viszont nem hagyta annyiban. Ez az undorító féreg mindkét lányt szorosan magához ölelte.

– Most már teljes a mi kis családunk.

Dixie bólintott. Nem sokat beszélt. Talán azért, mert a nap legnagyobb részét a kétliteres sprite-os flakon mellett töltötte. Csak ebben az italban nem voltak buborékok. Amikor Dixie egyszer lefeküdt a kanapéra és elaludt, megnéztem, mi van az üvegben.

Vodka.

Tizenhárom évesen ezt is sikerült megismernem. Szükséges volt? Talán nem, de nekem nem az élet habos oldala jutott. Dixie ezen kívül azzal foglalatoskodott, hogy eltüntesse magáról a sérülések nyomait, melyeket Jerry hagyott rajta minden éjjel, miközben üvöltette a magnót.

Talán ez gonoszság volt, de én nagyon örültem azoknak az éjszakáknak, mert a fickónak ennyivel is kevesebb esélye volt megközelíteni Destinyt. Nekem amúgy is szent meggyőződésem volt, hogy pokolra jutok, mert az egyik mostohaanyám nevezetesen a „Sátán kölyke” becenevet aggatta rám.

És Hope? A fenébe! Hope nagy gond lesz.

Jerry végre elengedte őket a hosszas ölelés után. A szociális munkás még mindig ragyogott a boldogságtól, mert úgy érezte, sikerült a szent küldetés: a két testvér ismét találkozhatott.

– Most hagylak titeket, hogy nyugodtan örülhessetek egymásnak.

Dixie-re nézett, majd így szólt:

– Tudja, mi a gyakorlat. Nincs újdonság.

Jerry nevetett, a pólója felcsúszott, és kilátszott az undorító, hájas hasának egy része.

– Semmi, csak egy kicsit vaskosabb lesz a juttatásunk.

A szociális munkás mosolya egy pillanatra lehervadt, de bólintott.

– Természetesen.

Ránézett a két kislányra, de főképp az új lányt figyelte.

– Megvan a számom, ha bármi okból szeretnél velem beszélni. Remélem, tetszeni fog az új otthonod, és örülök, hogy te és Destiny végre ismét együtt lehettek.

– Tetszeni fog neki – felelte Jerry.

Ahogy a szociális munkás elment, Jerry vaskos ujjaival megragadta Hope karját.

– Megmutatom az új szobádat. Dixie és az én szobám mellett lesz.

– Én inkább Destinyvel egy szobában szeretnék lakni – válaszolta Hope. – Nincs szükségem külön szobára.

Jerry ismét nyalogatni kezdte a száját.

– Nagy vagy te már ahhoz, hogy osztozz a szobán. Van elég szoba ebben a házban. Gyere, és ne vitatkozz!

Egyre rosszabb érzésem támadt, ahogy Jerry megragadta Hope karját, és felvonszolta a lépcsőn. Lehet, hogy abba a szobába vitte, amit az előtt ürítettek ki, hogy Destiny és én pár nap különbséggel megérkeztünk.

Ifjabb Jerry azt mondta, ott is egy lány lakott. Még csak hétéves volt, úgyhogy nem tudta megmondani, miért költözött el, de talán jobb is, ha nem derül ki.

Hope-nak pontosan ugyanolyan kék volt a szeme, mint Destinynek. Folyamatosan engem nézett, míg a zsákot cipelte. Láttam, mennyire fél. Tudta, hogy puskaporos hordóba lépett, már csak az a kérdés, mikor fog robbanni.

Nem törtem meg a szemkontaktust, míg a lépcső tetején a szoba felé nem fordultak. Azt viszont megfogadtam, hogy ha ez a kövér szemétláda hozzá mer nyúlni… akkor vége a játéknak.

Hope Destiny szobájában aludt az első héten, mert Destiny folyamatosan sírt, ha a nővére nem volt mellette.

Jerrynek elege lett. Részeg volt, ezért még a szokásosnál is jobban felhúzta magát. Akkorát csapott a konyhapultra, hogy az ócska edények csörömpölni kezdtek.

– Ne rinyálj már, mint egy pisis kölyök! Hope nem megy sehová, és ma éjjel már a saját szobájában fog aludni. Akár tetszik, akár nem.

Alig aludtam a héten, mert nem bíztam a fickóban. Az iskola még a szokásosnál is kevésbé foglalkoztatott, és egyre csak romlott a teljesítményem. Több időt töltöttem az igazgató irodájában, mint az osztályban, mióta ebbe a suliba jártam. Pontosan ezt várták tőlem, és a rendszer többi gyerekétől. Mintha tudták volna, hogy az első perctől kezdve kudarcra vagyunk ítélve. Akkor minek próbálkozni?

Mindannyian szerencsétlen sorsúak voltunk.

Én legalábbis mindenképp. Ahogy mondták, engem anyám a templom lépcsőjén hagyott a negyedben. Egy apáca talált rám egy koszos lepedőbe bugyolálva, szarosan.

A kezdet megadta a löketet a továbbiakhoz. Akárhová mentem, mindenhol kísértett a múlt szelleme. Ez határozta meg, mit tettem, ki voltam.

Olykor elgondolkodtam, vajon anyám el akart-e nevezni egyáltalán, bár a lényeget tekintve mindegy. A nevem Michael lett, amit az apácától kaptam. Olyan hétköznapi, akár a legtöbb, amit a nem-kell-gyerekek kaptak.

– Nem! Én a tesómat akarom! – sírt Destiny.

Jerry megragadta a kislány vékony karját, majd közelebb húzta, másik kezével pedig a nadrágszíja után nyúlt.

– Sírni akarsz? Majd én elintézem, hogy legyen okod a sírásra!

Hope letérdelt a húga elé, így a tekintete pont egy vonalba került Jerry farkával.

– Semmi baj, Desi. Nem leszek nagyon messze. Reggel találkozunk, amikor felébredsz. Nem hagyom, hogy megint elválasszanak minket. Megígérem.

Az ígéret azt súgta nekem, hogy Hope mégsem volt olyan sokat a rendszerben, mint gondoltam. Ha így lett volna, tudná, hogy nem szabad ígérgetni.

Jerry továbbra is szorította Destiny kezét és a nadrágszíjat, a figyelme azonban Hope-ra irányult. Pontosabban Hope pólója alá.

Kellett volna a lánynak egy melltartó, de nyilván nem Jerrytől fogja megkapni.

– Látod? A nővéred tudja, hogy kell viselkedni.

Aztán nyelvével körbenyalta a száját belülről.

– Nagyon jól.

Tudtam, hogy azon az éjszakán sem fogok aludni.

Jerry megvárta, míg Destiny elaludt, Dixie pedig kiütötte magát a nappaliban. Csak ezután indult el. A szemhéjam lecsukódott, mintha ólomsúly nehezedett volna rá, de ahogy a padló nyikorogni kezdett, tudtam, hogy akcióba lendült a pasas.

A szívem egyre gyorsabban vert, ahogy kinyitottam az ajtót, és átugrottam a nyikorgó padlólapokat. Érkezésemkor megjegyeztem, melyek ezek. Nagy előny, ha az ember hangtalanul tud közlekedni egy efféle házban.

Ahogy Jerry kinyitotta az ajtót, az is csikorogni kezdett, mert ezer éve nem olajozták be.

Odalépett Hope ágyához, én pedig megálltam. Abból a szögből is jól láttam, hogy Hope úgy szorítja magához a takarót, ahogy a zsákot szorította, melyben a holmiját hozták.

Jerry fölé hajolt, és egyik kezét a lány szájára tette.

– Ha sikítasz, garantálom, hogy sokkal rosszabbul fogsz járni, kislány!

Hope ellenállt, de a fickó letépte róla a pólót, így teljesen szabaddá tette a lány melleit. Jerry megmarkolta az egyiket. A másik keze valahol eltűnt.

– Fizess a lakhatásért, kislány! És a húgod kvártélyáért is! Hacsak nem akarod, hogy tőle kérjem a lakbért. Fogadok, ő is úgy tud rinyálni, mint te.

Úgy elfogott a düh, hogy erőlködnöm kellett, nehogy okádni kezdjek a mocskos szavai hallatán. Ez az ember nem érdemli meg, hogy éljen.

Megragadtam a baseballütőt, amit ez a szemétláda ifjabb Jerrynek vett, és bemértem az ütés helyét. Bármikor elvenném ennek a ganéjnak az életét, hogy megmentsek egy ártatlan lelket.

Épp akkor léptem be az ajtón, amikor a fickó letépte Hope-ról a takarót.

– Hozzá ne merj nyúlni!

Jerry megfordult, hogy rám nézzen, miközben Hope zokogott félelmében.

– Mi a szart akarsz azzal az ütővel, gyerek? Feldugjam a seggedbe, amiért azt hiszed, olyan nagy király vagy? – kérdezte Jerry, amikor észrevette a vállam fölé emelt baseballütőt.

Gyorsabban mozdult, mint gondoltam. Felpattant az ágyról, és úgy rontott felém, mint egy bika. A farka úgy lógott ki az undorítóan koszos gatyájából, mint egy hot dog virslije.

A kurva anyját!

Nem gondolkodtam, csak lendült az ütő.

Jerry behúzta a fejét, így csak a nyakát sikerült eltalálnom. Megtántorodott, majd a falnak ütközött, és a nyakához kapott. Aztán a földre zuhant, miközben Hope továbbra is keservesen zokogott az ágyban. Reszketett, mint a nyárfalevél, és igyekezett magát eltakarni a maradék ágyneművel.

Jerry lélegezni próbált, amikor odaléptem hozzá. Undorodtam a gondolattól, mit művelt volna ezzel a szegény lánnyal, ha nem jövök be. Ha nem sikerült volna elugrania, úgy eltalálom a fejét, hogy azon nyomban szétloccsan, mint egy falhoz vágott görögdinnye. Örülök, hogy nem így történt. Ez a ganéj nem érdemli meg, hogy könnyen távozzon az élők sorából.

Egy felnőtt, aki meg akart erőszakolni egy tizennégy éves lányt, lassú kínhalált érdemel.

A kezéhez szorítottam az ütő végét, és addig nyomtam, míg eltakarta az arcát, ezzel megfosztva saját magát a levegőtől. Folyamatosan szorítottam az ütővel.

– Többet az életben nem nyúlhatsz lányhoz ebben a kurva házban!

Jerry szemei egyre jobban kidülledtek. Végül – először, mióta betettem a lábam ebbe a házba – félelmet láttam bennük.

Egyre jobban lüktetett az ereimben a vér. Gondolkodás nélkül fokoztam a nyomást, ahogy szabadulni próbált, de nem tudott.

Hamarosan elveszti az eszméletét. Pontosan ezt akartam. Hogy szenvedjen és féljen, mielőtt elpatkol. Ha nem csal a gyanúm, ez semmivel nem nagyobb szenvedés, mint amit ő az ártatlan gyerekeknek okozott.

– Soha többet, Jerry! Megértetted?

Olyan erősen szorítottam a kezéhez az ütőt, amilyen erősen csak tudtam. Hallottam egy erős roppanást, mielőtt kipurcant volna.

A biztonság kedvéért még adtam neki egy jól irányzott, hatalmas ütést, nehogy valami csodával határos módon mégis megússza. Amikor a földre zuhant, Hope még hangosabban kezdett zokogni. Lehajoltam, hogy megnézzem Jerry pulzusát.

Semmi. Egyet sem dobbant az az ocsmány, kőszíve.

Tettem a világnak egy szívességet.

Amikor felálltam, hogy Hope szemébe nézzek, még mindig a kezemben volt az ütő. Láttam, hogy továbbra is fél. Csak ezúttal azt nem tudtam eldönteni, melyikünktől fél jobban. Aztán hamar rájöttem.

Vagy talán tévedtem.

Hope kipattant az ágyból, maga köré tekerte a takarót, és odalépett hozzám. Átkarolt, és így szólt:

– Köszönöm.

Alig tudtam válaszolni, mert olyan hangosan zokogott. A könnyei eláztatták a koszos pólómat.

– Csak azt tettem, amit kellett. Most pedig öltözz fel, és pakolj össze. Én hozom Destinyt. Mindkettőtöknek el kell tűnnie ebből a házból. Elkísérlek titeket a templomhoz, ott meghúzhatjátok magatokat egypár napig. Aztán szólj nekik, hogy értesítsék a szociális munkást. Mondd el a nőnek, mit akart veled művelni Jerry.

Hope megfordult, hogy megnézze Jerry holttestét.

– Mit mondjak… erről?

– Az igazat.

Hope rám nézett. Láttam, hogy egyre jobban fél.

– Akkor érted jönnek, és…

– Soha nem találnak meg.

Hope az ajkát harapdálta.

– Siess! Mennünk kell!

Ahogy kiléptem a házból – most utoljára – mögöttem a lányokkal, rájöttem, hogy a mostohaanyámnak nem volt igaza, amikor a Sátán kölykének nevezett.

Ugyanis én voltam a Sátán, személyesen.

2. FEJEZET

MOUNT

Most

Keira feszegeti a határaimat. Ez merőben új dolog, mert senkitől nem vagyok hajlandó elviselni.

Bakker. Rendesen bevágtam magam mögött az ajtót.

Pedig nem szoktam dühből cselekedni. Már nem. Nem mutatom ki, ha valaki, vagy valami felhúz. Minden megnyilvánulásom hűvös és számító átgondolás eredménye.

Ez a nő viszont kihozta belőlem, hogy becsapjam azt a szájba vert ajtót.

Azt mondtam magamnak, nem lesz gond. Birtokolhatom, irányíthatom, és a játékszeremmé tehetem. És soha nem lesz más, mint vagyontárgy. Megfogadtam, hogy közömbös leszek, és nem kötődöm senkihez, mert a kötődés soha nem vezet jóra. Ezt még gyerekként megtanultam.

Semmi nem tart örökké, ezért úgy is kell bánni a dolgokkal. Örök igazság. Elvégre mindenki meghal egyszer.

Ráadásul azt hittem, teljes mértékben ura vagyok önmagamnak és a cselekedeteimnek.

Tévedtem.

Keira Kilgore valahogy más, mint hittem. Erre nem számítottam. A szabályokat viszont én alkotom, és úgy változtatom őket, ahogy én akarom. Tudod, miért jó királynak lenni? Mert azt csinálok, amit akarok.

Talán hiba lenne megtartani, de elengedni sem akarom. Főképp most, hogy még több hatalmam van felette, miután kifizettem az adósságait.

Soha nem engedtem meg magamnak, hogy ennyire akarjak valamit. Azért vagyok még mindig a birodalmam élén, mert soha nem mutatkoztam gyengének.

Ez a nő is csak akkor számít gyengeségnek, ha engedem. Az lesz a legjobb, ha ennek a litániának itt és most véget vetek. Ennyi.

Vissza akarok menni a szobájába, hogy eláruljam, miként öltem meg Lloyd Bluntot. Ezek után biztos eltávolodik tőlem.

Pontosan ezt kell tennem. Bár mi értelme uralni a birodalmat, ha nem kaphatok meg mindent, amit akarok? Annak ellenére, hogy kicsit sem kéne rá vágynom.

Ahogy átfut az agyamon a gondolat, rájövök, hogy ezzel is gyengébbé teszem magam, pedig évtizedek óta küzdök, hogy még véletlenül se tűnjek sebezhetőnek.

Lachlan Mount vagyok. Kivakartam magam a szarból és a mocsokból, amit ettől a várostól kaptam. Megváltoztattam a személyazonosságomat, megtanultam, mit kell tennem, hogy ne csak túléljek, hanem gazdagodjak is. A jég hátán is megélek. Örök túlélő vagyok, akit egyszerűen képtelenség legyőzni vagy félreállítani. Felkapaszkodtam a ranglétrán, és erőnek erejével foglaltam el a trónt. A hatalmam fenntartása érdekében folyamatosan megfélemlítek másokat, és a keményebb eszközöktől sem riadok vissza.

Minden anyagi javam megvan, amit ember csak kívánhat. Most épp egy arany-fehér színű perzsaszőnyegen sétálok. A falakon olasz festők eredeti alkotásai, tizennégy karátos aranykeretben. A mennyezeten lévő kristálycsillár többe került, mint amit ember el tud képzelni. Mindenből a legjobbat akartam, és nem tagadom, hogy ezzel is felejteni próbálok. El akarom felejteni, hogy annak idején a saját mocskomban kellett hemperegnem, olyan szegénységben éltem.

Mire a rejtett kilincs után nyúlok, mely az általam birtokolt valamennyi épületrészt összekötő folyosó egyik titkos bejárathoz vezet, sikerül kicsit lehiggadnom.

Keirával minden egyes találkozás nagyobb hatással van rám, mint szeretném. Ennek muszáj véget vetni. Visszanyerem az erőmet. Felsóhajtok, amikor a plafonig érő festmény arrébb csúszik, aztán irány a labirintus.

Rajtam kívül összesen három ember ismeri a labirintus minden pontját. V, akit Keira Sebhelyesnek hív, J, a helyettesem, és G, a szabó. Mindhárman bizonyították felém hűségüket, de naiv lennék, ha akár bennük is teljesen megbíznék.

Sok mindent lehet rám mondani, de azt nem, hogy naiv vagyok.

Fordulok párat, benézek minden kukucskálóba, majd végigmegyek a folyosón, hogy megnézzem, mi történik a falakon túl.

Kizárt, hogy bárki megtudja, mi van itt, hacsak nem ismeri egészen pontosan a járást.

Ha más lenne a helyemben, biztos fegyveres őröket fogadna, de én nem akartam. Egyrészt magam is elbánok bárkivel, másrészt úgy tűnne, gyengült a hatalmam, és külső segítségre van szükségem. A fegyveres őröket amúgy is meg lehet venni kilóra. Ha valaki, én már csak tudom. Az én embereimet viszont nem lehet megvesztegetni, mert így vagy úgy, de az életükkel fizetnének az árulásért.

A kamerarendszer amúgy is hatékonyabb, a biztonsági hálózatot pedig nem lehet meghekkelni… Vagy legalábbis nagyon nehezen.

Amikor felmegyek a lépcsőn, hogy végre elérjem a saját szentélyemet, amit J csak barlangnak hív, remélem, hogy sikerül végre megszabadulnom a bennem kavargó érzelmektől.

Nem így lesz. Amikor megfordul a kandalló, és meglátom a könyvtárat, tudom, mekkora hibát követtem el. Azt hittem, ez a szoba megvéd minden, bennem tomboló érzelemtől.

De csak őt látom. Az első éjszaka, amikor a falak között állt, majd levette azt a borzalmas kabátot, hogy megmutassa a dugni való idomait a nevetséges hennatetoválással. Ez a kép örökre belém ivódott.

Úgy állt ott, mint egy királynő. A nő, aki még a királyt is megzabolázza, márpedig én királynak tartom magam.

Csak semmi gyengeség – próbálom magam emlékeztetni.

Ökölbe szorul a kezem, és legszívesebben szétcsapnám vele a falat. Életemben talán először érzem, hogy elfog a kétség.

Uralkodnom kell magamon. Pontosan ezt teszem, és nem hagyhatom, hogy Keira Kilgore kizökkentsen.

Odamegyek az asztalhoz, és a kedvenc italom után nyúlok, csak hogy kicsit lenyugodjak.

Hét Vezér whisky, méghozzá az a fajta, amit fű alatt szereztettem be az embereimmel, mert nincs kereskedelmi forgalomban. Kizárólag a szeszfőzde felső szintjén található étteremben kapható, de csak kimérve. De én nem vagyok az a fajta fickó, akinek nemet lehet mondani. Végül mégsem a Hét Vezért választom, hanem egy skót whiskyt. Elvégre a nevem is skót. A Lachlan Mount igazán tekintélyt parancsolóan hangzik. Tizenöt évesen választottam magamnak ezt a nevet.

Miután eljöttem abból az undorító házból, két évig az utcán éltem, és nem volt nevem. Másképp nem tudtam volna megmenekülni. Éjszakánként menhelyen aludtam, és mindig más álnevet használtam. Hazudtam. Loptam. Csaltam.

Továbbra is ezt teszem, csak épp bűntudat nélkül.

Nem vagyok jó ember. Sötét a lelkem. A szívem kőből van. A hírnevem is pocsék, ráadásul minden velem kapcsolatos híresztelés igaz.

Ha mérni lehetne egy ember lelkének tisztaságát, nálam alaposan kilengne a mérő, csak épp negatív irányba.

Pokolra jutok. Pontosan tudom, de még jó pár embert odaküldök, mielőtt én magam elpatkolnék.

Keira Kilgore pont az ellentétem. Tiszta. Ártatlan. Kibaszottul naiv. Még mindig azt hiszi, hogy az emberek betartják a szabályokat, és a siker kulcsa a jó megítélés. Téved, bár soha nem fog nekem hinni. Nem kellett volna idehozatnom, de vagyok olyan önző, hogy nem érdekel. Vagyok olyan önző, hogy itt tartsam.

„Nem akarom. Nem kértem, ezért soha nem fogom önszántamból tenni. Esküszöm mindenre, ami szent.”

Ezt mondta, amikor meztelenül állt előttem. A teste viszont másról árulkodott. Kihoztam belőle a hazugot, mert valahányszor a csúcsra juttattam, önszántából kefélt velem. Legalább annyira akarta, mint én.

Esküszöm, érzem az illatát a szobában a bőr-, könyv- és szivarfüst ellenére is. Ez arra ösztönöz, hogy visszamenjek a szobájába, kinyissam az ajtót, és megint lekapjam a tíz körméről.

„Ne merj még egyszer hozzám nyúlni! Soha többet ne érj hozzám!”

Pedig tudhatná, hogy nem veheti fel a kesztyűt egy olyan emberrel, mint én. Úgyis mindig én nyerek.

Összeszorítom a fogam, és a könyvespolchoz megyek. Mintha lenne esély, hogy képes leszek bármit is elolvasni.

Suhanást hallok a bejárat felől, ezért megfordulok. Egy tüzes vörös hajú istennőt várok, aki megint feladja nekem a leckét. Mocskos fantáziámnak hála, rögtön elképzeltem, ahogy előrehajol a széken, én pedig megdugom hátulról, miközben szorítom mindkét kezét.

Tévedtem. Nem ő jött be, hanem a helyettesem, J.

– Akadt egy igen kényes ügy. Elintézném egyedül, de tudom, hogy te is benne akarsz lenni.

– Mi az? – kérdezem, és hálás vagyok, amiért elvonja a figyelmemet.

– Az egyik maffiafőnököt figyelmeztették, hogy másképp kellene viselkednie a csajjal a játékszobában, de az idióta pöcs nem vette az adást.

Azonnal összeszedem magam, és a szokásos kimértség lesz rajtam úrrá. Ebben tényleg jó vagyok. Ura vagyok a helyzetnek.

– Menjünk!

Követem J-t. Ahogy elhaladunk a dolgozószobám mellett, ismét eszembe jut Keira. Lemegyünk, és a titkos alagúton keresztül a kaszinó felé vesszük az irányt. Megvan az előnye, ha az emberé a Francia Negyed, mert így azt csinálok belőle, amit akarok. A központot föld alatti szerencsejáték-teremmé alakítottam, ami egy éjszaka alatt több bevételt hoz, mint amennyi egy átlagember éves jövedelme. Nem lehet akárki tag. Alaposan megnézem, kit engedek be magunk közé. Csak a nagyon gazdag, befolyásos, és jó kapcsolatokkal rendelkező emberek jöhetnek. Persze itt is vannak íratlan szabályok: ha valakinek eljár a szája, meghal. Ha csal, úgyszintén. Ha pedig rondán néz rám, ugyancsak halál fia.

Ha azt mondom, élet és halál ura vagyok, tényleg nem túlzok.

A hátsó bejárat felől érkezünk, mindig ezt használom. Nem tart sokáig megtalálni a játékhelyiséget, melyben a fickó épp emeli a tétet a kártyában.

Az itt dolgozó lányok a védelmem alatt állnak, így aki inzultálja őket, annak velem gyűlik meg a baja. Nem érdekel, hogy a ruhájuk alig takarja a mellüket, a puncijukat és a feneküket, ahogy az sem, ha a sminkjük vastagabb, mint a kocsimon a fényezés. Azzal sem törődöm, hogy mellesleg az ősi mesterséget űzik. Ebben a klubban nem érheti őket bántódás. Ez is a szabály része, de a részeg fickók erről gyakran megfeledkeznek. Ilyen esetekben a személyzet nyomatékosan felhívja a figyelmüket a következményekre.

Ez a vékony, szőke lány igyekezett kiszabadulni a fickó fogásából, és megpróbálta elkerülni a jelenetet. Az idióta pöcs, ahogy J nevezte, nem hajlandó őt elengedni. Mi több, megrángatja a haját, és olyan erővel húzza maga felé, hogy a lány térdre esik.

Rezeg a telefon a zsebemben, de most ügyet sem vetek rá, olyan dühös vagyok. Aki a szőkéket bántja, mindig a legrosszabbat hozza ki belőlem.

A fickó legalább húsz centivel alacsonyabb nálam, és vagy tíz kilóval könnyebb is. Megfogja a lány fejét, és az öléhez húzza.

– Szopd le a farkam, ribanc!

– Ez a pasas ma meghal – mondom halkan, és J nem várja meg, hogy megismételjem. Ezt magától is tudta.

– Rajta vagyok az ügyön, főnök.

A fejemet csóválom, miközben érzem, hogy szétrobbanok az idegtől.

– Nem. Ezt majd személyesen fogom elintézni.

– Biztos? Mert…

Amikor J-re nézek, helyettesem még levegőt is elfelejt venni.

– Hát persze. Talán jobb is lesz, ha te lépsz a tettek mezejére.

J azt hiszi, azért akarom én elintézni a fickót, hogy ezzel a bandájának is üzenjek. Ez viszont csak részben igaz. Ma este minden haragomat és keserűségemet ki akarom adni. Ez a szar alak pont beletrafált, mert a lehető legrosszabbkor van a lehető legrosszabb helyen. Ezt a hibát nem követi el többé.

Belépek a játékszobába. Három játékos és egy kábítószer-kereskedő azonnal rám néz, ahogy becsukom magam mögött az ajtót, majd egy határozott mozdulattal be is zárom.

A kábítószer-kereskedő soha nem beszél a szobában történtekről, mert nekem köszönheti az életét. Tizenhat éves volt, amikor megmentettem a kínhaláltól, amit egy másik drogkereskedő mért volna rá. Tudja, hogy ha bármit kifecseg abból, amit lát vagy hall, pontosan ugyanolyan szenvedéssel ér majd véget az élete, amilyentől annak idején megmenekült. Mellesleg nagyon tisztességes életet él: a barátnője terhes, és jövő hónapban szeretnének összeházasodni. Nyilván nem tenné kockára a barátnője és a születendő gyermeke életét.

A szobában rajta kívül még itt van egy korrupt városi főtanácsos, egy templomi prédikátor, valamint egy olajmágnás, aki irgalmatlanul utcára tett jó pár embert, hogy a birodalmát növelhesse. Tudom, milyen mocskos élete van mindháromnak, ezért ők sem mernek pofázni.

Meg sem szólalok, amíg keresztülhaladok a szobán. A tettek úgyis többet mondanak minden szónál, és jobban megmutatják, mekkora hatalmam van az emberek fölött.

Megállok a maffiafőnök széke mögött, megragadom egy fekete hajfürtjét, és a csuklómra csavarom. Hátrahúzom a fejét, míg túl nem feszítem a nyakát. Az ádámcsutkája alaposan kitüremkedik.

Amikor a fickó elengedi a lány haját, kiborítom a székből, és hátrébb vonszolom. A haját használom kötélnek, annál fogva emelem fel, és látom, hogy a lábai a föld felett himbálóznak. A tekintetén látom, hogy sokkhatás alatt van.

Lehet, hogy elmúltam negyven, de mindennap kőkeményen edzek. Túl fiatalon kellett megtanulnom, hogy sokszor csak az erő segít, ha az ember túl akarja élni a borzalmakat.

Addig tépem a haját, míg egy tincs kiszakad, és a fejbőrének egy darabja is a kezemben marad vele együtt. Először a lába éri a talajt, de képtelen megállni, ezért kénytelen térdre rogyni előttem.

Pont ezt akartam.

Valamit makog spanyolul, de fogalmam sincs, mit mond, és nem is érdekel. Senki nem lépheti át a határt, és ez alól ő sem kivétel.

Mindkét tenyerét a földre teszi, mintha fel akarna ugrani. Kizárt dolog. Mielőtt megmozdulhatna, rálépek az egyik kezére, mellyel a csajt fogdosta. Kézzel készített olasz bőrcipőmmel egyenként taposok rá az ujjcsontjaira.

Hiába ordít, senki nem hallja a szoba falain túl, mert minden fal és az ajtó is elnyeli a zajt.

Ránézek a lányra, és látom a nyakán a piros foltokat. Nyilván ott szorongatta, míg ide nem értem. Undorodva a fickó elé dobom a hajfürtjét.

Hiszek az utcai igazságszolgáltatásban. Nem elég a szemet szemért, fogat fogért. Duplán meglakol, aki megszegi a szabályaimat. Másodszor is megragadom, de ezúttal a torkánál fogva, és a falhoz nyomom. Addig rángatom, míg a gerince a falhoz csapódik.

Beszélni próbál, de akkora nyomás van a gégéjén, hogy ez képtelenség. A szemei kidüllednek. Most végre látom, hogy fél. Ekkor visszatér annak az éjszakának az emléke, mely azzá tett, aki most vagyok. A földön zokogó lány hirtelen Hope-ra emlékeztet, ez a szar alak pedig arra, aki meg akarta erőszakolni.

Egy pillanatra elengedem, és továbbra sem foglalkozom a telefonommal, ami folyamatosan rezeg a bal zsebemben. A jobb zsebembe nyúlok, és előveszem a tárgyat, ami nélkül soha nem teszem ki a lábam.

A fickó lélegzet-visszafojtva figyel. A kezeit imára kulcsolja, és spanyolul rimánkodik. Hiábavaló minden próbálkozás. Nem jut ki élve, és ezt a szobában tartózkodók közül mindenki tudja.

Amikor kiveszem a zsebemből a kezemet, rajta a huszonnégy karátos arannyal bevont rézbokszerrel, ökölbe szorítom, és hatalmas ütést mérek a torkára. Összetöröm a légcsövét, és alaposan összezúzom a nyakát.

A bokszerbe vésett nevem ott marad a fickó nyakán, ezzel is megbélyegezve ezt a szemétládát.

A földre zuhan, én pedig hátralépek, visszateszem a bokszert a zsebembe, majd megmozgatom az ujjaimat.

– Valaki vigye ki a szemetet! – mondom J-nek, mielőtt lenyomnám az ajtó kilincsét.

Megfordulok, és látom, milyen elborzadva néznek rám a szobában lévők. Tudom, kegyetlennek tartanak, de biztosra veszem, hogy semmiféle következménye nem lesz annak, amit tettem. Ha mégis, azt mások is megbánják.

Elégedetten kinyitom a másik szobára nyíló ajtót. Miután belépek, becsukom magam mögött, és végre előveszem a telefonomat.

V-től nyolc üzenet érkezett, az ellenőrző központtól pedig hat nem fogadott hívásom volt.

3. FEJEZET

MOUNT

– Hol a büdös fenében van?

– A lakásában. Kijutott, és valahogy senkinek sem tűnt fel, mert… Mert mindannyian a kaszinóban történtekre figyeltünk. Ahogy észrevettük, mi történt, azonnal értesíteni akartunk – válaszolja telefonon keresztül L, az ellenőrző központ egyik munkatársa. – V már úton van. Rögtön elindult.

V-nek megemelem a szájba vert fizetését.

– Mi a szar történt? Hogy jutott ki anélkül, hogy észrevettétek volna?

L nem kertel sokat. Tudja, hogy nem tűröm a kifogásokat.

– Elcsesztük, főnök. Nem láttuk a kijelzőn, mert nem észleltünk mozgást. Egyáltalán nem gondoltuk, hogy megkísérli a szökést.

– Később még beszélünk! – nyögöm ki, majd lenyomom a telefont.

Most csak Keira számít.

Nem olvasom el V nyolc üzenetét, de biztos, hogy ha előbb megnézem a telefont, és látom az ellenőrző központ hívását, jóval korábban megtudtam volna, hogy Keira eltűnt. Ha nem vezettem volna le a frusztrációmat ahelyett, hogy alaposan megkúrom, ez az egész nem történik meg.

A garázs felé veszem az irányt, ahol a kocsijaim parkolnak. A Porsche 918 Spyder kulcsát veszem magamhoz. Nem sokat teketóriázom. Jelenleg ugyanis ez a leggyorsabb verdám.

Ahogy megnyomok egy gombot a kormányon, a motor felbőg, és összeköttetésbe kerül a kamerával, amihez csak nekem van hozzáférésem. Ahogy működésbe lép a rendszer, újból megnyomok egy gombot, ami különböző kameraállásból mutatja Keirát, aki épp a hálószobában van. Várok néhány percet, és látom, hogy megtalálja a dobozt és a falhoz vágja, miközben engem átkoz. Ahogy meglátja, mi van benne, még jobban szitkozódik.

Tudtam, hogy eljön a nap, amikor megszökik, vagy én hagyom, hogy visszatérjen a lakásába. Milliószor el akartam neki mondani, hogy én voltam az annak idején az álarcos bálban, de tudtam, hogy akkor is ugyanúgy utálna. Miért hagytam ott a bizonyítékot? Talán mert az egyik énem azt akarta, hogy megtudja az igazságot.

Még mindig fáj, hogy azt hittem, rám vár, és nem arra az átkozott Brettre.

Ezerrel bőg a motor, és majd lepörkölődnek a gumiabroncsok, amikor a garázsból a kihalt utcára hajtok. Tudom, melyik a legrövidebb út a lakásához, mert az utóbbi néhány hónapban milliószor hajtottam arrafelé.

Talán durvának tűnök, de egy dolgot megtanultam: ha türelmes vagyok, az előbb-utóbb megtérül. Keira megszerzése különösen jó példa erre.

Kikerülöm a járókelőket, és áthajtok a piroson. Amikor befordulok a sarkon, az autó hátulja megkarcolódik, ezért arrébb rántom a kormányt, és úgy káromkodok, mint egy kocsis. Egyik szememmel az utat, másikkal a monitort figyelem, míg kimegy a hálószobából. Megnyomom a gombot, hogy lássam a nappaliját.

Tövig nyomom a gázt, és bőgetem a motort, mint egy állat, mert nem hiszek a saját szememnek. Brett Hyde, az a jelentéktelen, semmirekellő pöcs visszajött a sírból.

Egy dolgot biztosan tudok: nagyon rövid lesz a második élete.