Gárdonyi Géza

Vallomás - Cyprián

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-495-2

MOBI ISBN 978-963-453-510-2

TARTALOM

Vallomás

Cyprián

VALLOMÁS

Olvasom az újságban a legújabb hősöket. Ismeretlenül is érdekel: micsoda nevek ragyognak majd a nagyháború történetében. Örülök, ha magyar neveket is látok.

A szemem megtoppan egy néven Besztercey Szilveszter.

Lehetetlen!

S még rá, hogy aranyérmes hős!

Lehetetlen!

Valami ostoba tréfa keverte ide a nevét.

Merthiszen ilyen nevű ember nincsen kettő. A neve után itt az ezrede száma is, meg hogy önkéntes szakaszvezető. Már hát nem a szakaszt vezeti önként, csak katonailag igy írják. A közösügyes észjárás nemcsak a legényt fordítja ki a polgári rendből, hanem a magyar szót is.

Hát Besztercey...

Nincs egy hete, hogy láttam az önkéntes szakaszvezetői ruhájában. Hát katonának valóban katona. De ki merte a hősök közé firkantani a nevét? Újságíró? Szedő? No bolond tréfa!

Minden ismerője tudja, hogy ő ugyan el nem süti a puskát. Arca is szinte nyúl fej. Olyan szőke, olyan kerek szemű, olyan jámbor-nyugodt, ha semmise zavarja az élete folyását. De ha csak egy tízéves gyerek is szól hozzá, elvörösödik és ijedten pislog. Van úgy, hogy elüldögél köztünk a szerdai vacsorán a kis angol pipájával néha éjfélig is, és vidáman hallgat minden szóra. De őmaga sohse beszél. Véleményt, ha nyilvánít, csak egy rövid mondat. Azt is olyan lassan mondja, mintha ólomból volna a nyelve. Vagy hogy csak rábiccent. Tagadóan azonban sohse rázza a fejét. Nem meri.

Dehát azért kedveljük. Vagyhogy, csakis azért.

Mindig kedvesebb az az ember, aki minket hallgat, mint az, akit nekünk kell hallgatnunk.

Aztán hát nem is értéktelen ember: jeles művésze a ceruzának és az ecsetnek. A társaságunk minden tagját lerajzolta már vacsoraközben. Kevés vonással remekül rákapja akárki arcát is a papirosra. Ő illusztrálja különben a legszebb kalendáriumokat, és a képes újságoknak is dolgozik. De leginkább Zsolnaynak dolgozik ő: virágokat, szőlőleveleket, madarakat, futó lovat, ebet s másefféléket pingál tálakra, vázákra, tányérokra. Zsolnay arannyal fizeti.

Hát igazi művész.

Még a lába állása is olyan, mint a festőállványé. Mégishát vélném, hogy a fantáziája nem nagyzsákú. A képtárlatokon ugyanis mindig csak két-három tárgya váltakozik: az ősz színeit festi, de mindig kék ég alatt, és a vizet festi, de a nád elmaradhatatlan. Emberképe meg mindig egy cseresnye szájú leány, vagy fiatal asszony, barna szemű és mosolygó nézésű. Az aztán hol fehérben, hol kékben, hol úri ruhában, hol parasztiban, hol szalonban, hol havas kertben, hol virágosban jelenik meg, de mindig csak az az egy nő: az a cseresnye szájú pajkos szemű hölgy.

Hát jól fest, jó művész, csak a világ milliónyi mindenféleségéből nem sokat lát.

Dehát azért derék kedves úriember. Már csak azért is becsülöm, mert vegetárius. A növényevő ember mind jó ember. Tömlöcbe sohse jut növényevő. Párosviadalokban se forog a neve. De mégcsak újsági nyilatkozatokban se. Csak hát azt nem értem: hogyan vitte szakaszvezetőségig? s pláne hogyan kaphatott vitézségi érmet?

Nézem más újságokban is: benne van azokban is.

Tehát nem szerkesztőségi tréfa.

No meglátogatom!

Az örvendező ember akár éjfélkor is szívesen fogadja a veleörvendezőt. Éshát én pelyhes kora óta ismerem. Jó tíz éve, hogy elhozta a szerkesztőségbe az első rajzát. De akkor se sokat beszélgettem vele. Azután se. A lakásán se jártam soha. Csak annyit tudtam, hogy Budán lakik. Hiszen ahányszor a szerkesztőségben járt, a neve kártyáját mindig az asztalomra tette:

- Ha netán valami megbízása volna szerkesztő úrnak...

A megbízást biz én csak posta útján intézgettem el.

Nodehát most meglátogatom. Jó ember, derék ember, vitézkedett is valahogyan, - meglátogatom.

Bizonyosra fogtam, hogy valami padláson lakik, sok festékes bögre és tubus között, - a sarokban vetetlen ágy, a kalamárisa és hajkeféje a teafőző mellett. Művészek igy szokták.

Bezzeg meglepett, hogy egy szép kerti villába igazítottak.

A villa ajtajára egy fehérkötényes kis félpúpos parasztasszony futott, hogy megnyissa. A kezében főzőkanál volt, és oly alázatosan pislogott, mintha legalább is császár volnék.

- Besztercey úr? Itthon van. Tessék csak ott azon az üveges ajtón...

Mentem az üveges ajtóra. S méginkább elbámultam, hogy a lakásban egy fiatal úrihölgy fogad. Pávaszem-színű kék selyemkimonóba öltözött szép úrihölgy: a cseresnye szájú!

- Besztercey? Itthon van. Én a felesége vagyok.

Elámultam.

Ez a pompás barackvirág asszony? Ez a nyíltan és okosan néző kis tiszta asszony a felesége annak a bajuszos apácanövendéknek?

- A férjemnél model van, - mentegetődzött mosolyogva, - ha szabad egy kis várakozásra kérnem...

Három tyúktojás volt a kezében. A konyhába ment volna, de előbb bevezetett a szalonjukba, - egy hamvaszöld tapétás, sárga bársony-díványos és ugyanolyan székekkel teljes csupa-kép kis szalonba.

- Tessék, - intett egy székre, - igen örülök... A férjem is igen fog örülni. De bocsánat: tojást kell kiadnom a szakácsasszonyomnak. Már türelmetlenkedik. Noha ez nem afféle pesti cseléd. A pesti cselédek bizony...

S leült.

Elcsevegte, - kedves furulyázó hangján, - hogy milyen megbízhatatlanok a pesti cselédek, hogy az előbbi cseléd hogyan lopta el a férje beretváját egy bakának? Hogyan találták egyszer, - horrendum! - az asszonyka mondta ezt a latin szót: horrendum! - hát hogyan találták egyszer, a bakát poharazás mellett, fülre csapott sapkában a konyhai asztalnál, éjfélkor? Mit mondott ő és rá a baka, és megint ő és azután a leány? Az olyan csekélységek már említésre se valók, hogy a cseléd harisnyája sokszor éppen olyan, mint az asszonyáé, és hogy ha annyira civilizált a cseléd, hogy fogkefével gondozza a fogát, tanácsos megnézni: van-e neki is efféle eszköze? Végre is faluról voltak kénytelenek hozatni egy öregasszonyt.

- Dehát pardon, - mosolygott, a három tojást ismét felvéve, - ardet Ukelegon. (Igy mondta: Ukelegon.) A szakácsasszony vár. Valami sürgős ügyben méltóztatik?... Kihívhatom Szilvát.

- Csak azért jöttem, hogy gratuláljak...

- A vitézségi éremért? Igen fog örülni. Tudja már miért kapta?

- Nem is sejtem.

- Jaj, az igen szörnyű volt. Egy reggel ahogy szétnéz az uram egy tábori nézelőn, lát egy lengyel parasztot, hogy ballag a fűzfák közt. Putton a hátán. A vállán meg kapa. Az uramban gyanú kel. Jelenti. Utána lódítanak a parasztnak két katonát: behozzák a faluba. Lerántják róla a bekecset, hát mi van alatta. Úri ing. Az ingen belől zseb. A zsebben írások. Az uram még látta, hogy felhúzzák a községháza falán egy szögre. Brr! Mingyárt utána megbízzák az uramat, hogy nézzen el harmadmagával egy erdőbe. Jó távolacskán sötétlett az az erdő. Hát nézzen el oda: ha állásokat is lát, rajzolja le. Ha nem lát állásokat, járják meg az erdőt:

- Van-e benne muszka?

Volt benne. Jaj, el is fogták szegény uramat. Kérdi tőle a muszkakapitány:

- Kicsoda? micsoda? melyik ezredbe való?

Felel az uram:

- Kvomodó oportet.

Faggat tovább a muszka:

- Melyik faluból indult ki szemlélődésre.

Megmondja az uram azt is. Akkor aztán nagy izgatottan kérdezi tovább a kapitány, hogy egy hadnagyát délelőtt elfogták a mieink, parasztruhában lopakodott oda a hadnagya:

- Mi történt vele?

Az én uram mondhatta volna azt is, hogy megint elbocsátották. És akarta is mondani: elbocsátották. De mégse felelt. Hiszen ismeri az uramat, hogy ha izgatott valamiért, vagy felindul valamin, nem szól. Harapófogóval se lehet belőle egy szót kicsikarni. Megharagszik persze a muszka kapitány: mégnagyobb szájjal kérdez. Az én uram mégzártabb szájjal hallgat. No, azt mondja a kapitány:

- Felakasztatlak!

Az én uram még erre se szól.

Megkötözik a két kezét, hátra.

- Beszélsz, vagy nem beszélsz?

Állítják egy akácfa alá.

- Beszélsz, vagy nem beszélsz?

Még csak papot se hívnak. Pap helyett érkezik, - Deusz eszt makina, (Igy mondta) érkezik egy okos srapnel a mi ágyúinkból: elviszi az akácfát. A hóhért is. A kapitányt is. Az uramat meg berúgja földdel. Mikorra előkaparták s megint föleszmélt, már a mieink voltak ottan.

Közben a három tojást letette persze az asszonyka a szivarhamutartóba, az asztalra, hogy a két kezével is beszélhessen. Igen élénken beszélt a két kezével: hol elnyitotta, hol összecsapta, hol az ujjait kulcsolta össze, mint a kisleányok, mikor a bábujok egészségéért imádkoznak.

*

- Engedjen meg egy kérdést, nagyságos asszonyom, - kaptam egy szünetébe, - igen érdekes, amiket eddig elmondott, de én a nagy érdeklődésben is nem tudok másra gondolni, csak arra, hogy ugyan hogyan kerültek maguk együvé?

- Beszterceyvel?

- Vele. Azazhogy ő, magával? Gyermekkori játszótársak voltak, ugye?

- Oh dehogy. Ő már huszonnyolc éves volt, mikor először találkoztunk. Füreden találkoztunk először. Én már akkor tizenkilenc éves voltam... már második éve... de mindenki tizenhét évesnek vélt. Fogadtak is rám. Persze, nem éntőlem kérdezték meg: mamámtól. Tőle se direkte, hanem csak ügyesen szóba fordították. Három üveg pezsgőbe fogadtak. Vasúti forgalmi tiszt volt az egyik. A másik meg, ahogy ő nevezte magát: jegyzői fogalmazó, - jegyzősegéd. Nem ismerőseink voltak, csak épp a vasúti állomáson történt Székesfejérvárott.

- Éppen ez az, - feleltem, - ez a kérdés foglalkoztat, mióta csak beszélgetünk, hogy ha maguk nem gyermekkorukban ismerkedtek meg, hogyan udvarolt magának Besztercey és hogyan vallotta meg?...

Az asszonyka mosolyogva rázta a fejét:

- Oh kérem: dikcionárium nélkül is megértik egymást, akik egymásnak valók. A némák... Hallotta tán, hogy a néma legény szívesebben választ élettársul néma leányt...

- Jojó, dehát ha meg is értik egymást, a legénynek csak nyilatkoznia kell, hogy szándéka-e feleségül is venni azt a hölgyet, vagy...

- Hát ő nyilatkozott is.

- De hogyan? Én százszor is találkoztam már vele; ebéden, vacsorán is gyakran voltunk együtt legénykorában, de soha öt szót nem hallottam tőle, hogy egymásután elmondta volna az öt szót.

Az asszony elbámult:

- Öt szót? Nem tapasztaltam. Mink rendesen beszélgetünk. Hiszen férj és feleség mindig beszélget egymással. Igaz, hogy gyerekkorában dadogó volt, és talán azért látszik olyannak. Ha idegen szólítja meg, mindig megzavarodik. Pedighát nem dadog már. Egy falusi tanitónak köszönheti. Mert igen dadogott. És az a tanitó szólt a szülőknek, hogy csekély száz forintnyi díjért leszoktatja a dadogásról, csak magával viszi a nyári vakációra Sümegre. Kulcsárnak hívták azt a tanítót: Hát mikor hazatérnek, az uram csakugyan rendesen beszél. A tanitónak maga-kitalálta szisztemája volt, szimpla, mint Kolumbusznak a tojása, - ahogy az uram szokta mondani. De azért mégse emlékezik rá szívesen. Még a szülőinek se mondta el, csak Apolló néninek panaszolta el, mikor hazatért, a dajkájának, aki most szakácsasszonyunk. Egyszer hogy igen faggattam, - mert egy asszonybarátomnak is dadog a fia, - azt mondta, hogy inkább dadogjon holtig, hogysem az a tanitó tanítsa.

- Dehát - fakadok ki, - ha száz forinttal megmenthető, és mondod, hogy egyszerű az a szisztema...

- Egyszerűnek egyszerű, - feleli az uram, - hogy szakadjon el a tenyere...

És nem mondta meg.

De elég annyi, hogy az uram nem dadog, csak éppen hogyha valami csak kissé is felizgatja, megijed, hogy dadogni fog, és nem bír másra gondolni, csak arra, hogy dadogni fog, és ez a gondolat beáll a nyelvébe: a nyelve megkötődik.

Perszehát én ezt lánykoromban nem tudtam, és csodálatos is, hogy mink egybekerültünk. Jaj, minden házasságban van valami csodálatos, ahogy indul. Annak a kettőnek úgy meg kell érkeznie együvé, mint a kaposi vonatnak meg a kassai vonatnak a Keleti pályaudvarba.

Hát bizony én se gondoltam volna, mikor először láttam... jaj ezt a tojást ki kell adnom a konyhára, mert a szakácsasszonyom... hát csak röviden mondom el...

Mirajtunk Füreden történt ez a csoda:

Különös ugye, hogy Füreden is történhetnek csodák?

Azon a prózai helyen: az a sok nád, aztán az a világnak háttal fordult templom ott a tihanyi hegyen, - nekem bizony nem tetszett, mikor először láttam. Mink somogyiak vagyunk: a somogyi parton nincs nád és onnan szép a Balaton. A szalai partról nézve csak mint valami nagy vízáradat.

Mink csak Szent István király után való nap mentünk át. Mert hallottuk, hogy sok a vendég. Nem is tudtam milyen ruhákat vigyek magammal: nyáriakat-e? őszieket-e? Merthiszen István király után már sokszor itt az ősz. Nem is vittem magammal csak két nyárit: egy fehéret és egy kékcsíkos szatint.

Az igen illett nekem.

A szalmakalapom szalagja is azonos kék volt a csíkokkal. Napernyőt is csak egy fehéret vittem, és egy mohaszín zöldet az őszi ruháimhoz. Meg hat méter himaláját vittem, hamuszínűt, hogy azt ott varrom meg őszi köpönyegnek.

Hát későn mentünk. De bizony még akkor is csak a fürdő-intéző jó Moys Bogomér mindenhatósága szorított az Erzsébet-hotelben egy kis vackot.

- Gyerünk korábban vacsorára, mamám, - aggódtam nyolc óra felé, - meglásd nem kapunk helyet, ha késünk.

Hát a nagyhotel étkezőjében csakugyan el is volt már foglalva minden hely. Le kellett mennünk az alsóvendéglőbe.

Öten voltunk: mama, meg én, meg a húgom: Klári, - ismeri tán a színpadi nevéről: Somogyi Melissza, - akkor persze még kis mitugrász, tizenkét éves. Meg velünk volt egy pesti patikussegéd, Forgács nevű az anyjával meg az apjával. Azok is aznap érkeztek. No meg igaz: ott volt Ágnes néni is, mamának egy pesti asszony barátja. Az Csopakon nyaralt, de arra az estére átjött hozzánk.

Később, már asszonyfejjel tudtam meg, hogy mink voltaképp Forgácsék kedvéért mentünk Füredre. Forgácsék meg a mi kedvünkért.

Ágnes néni ugyanis irt titkon anyámnak, hogy egy jó családdal ismerkedett meg, már hát Forgácsékkal, és azoknak van egy huszonnégy éves fiuk, igen nekemvaló, kedves művelt fiatalember, patikusságot tanult.

A levelet tavaly találtam meg mama sublótjában.

Hát hogy patikusságot tanult és szép jövőnek nézhet elibe: Pesten szereznek neki patika-jogot. És a lehető legnagyobb summát kívánja ugyan, de nem kell kifizetni, csak halál után. Ő addig felveszi váltóra, csak a kamatot kell évenkint fizetni rá.

Ez igen jó okoskodás.

Egyéb költségekre telik neki bőven: egyetlen fiú, és a szülőinek kétemeletes háza van az Átilla-körúton, és kőbányája Nógrádmegyében. Az apa kövezet-burkoló-vállalkozó. Forgaccio volt azelőtt a nevük.

Már akkor, hogy huszadik évemben voltam, anyám sokat aggódott, hogy nem találok férjet.

Falusi lánynak nehéz is: el van dugva a világtól.

Engem ugyan már kerülgetett egy lutheránus pap, - úgy tizenhét éves koromban. Egy Szilveszter-estén ismerkedtem meg vele keresztanyáméknál. Járt is nálunk háromszor, - kétszer vacsorán és egyszer ebéden.

Sokat evett és keveset beszélt.

Az tíz ezer koronával is megelégedett volna.

Apámnak igen tetszett az az ember, hogy latinul jól tud. Egyre csak latinul beszélgettek. Igen unalmasak voltak úgy együtt. Apa még a töltött káposztából is latinul kínálta:

- Pláceát domine brasszikám fartám.

Mert apa igen tudós ember. Iskolába se kellett járnom az elemin fölül. Csak éppen két havi rajztanfolyamon voltam Pécsett az apácáknál. Igazában: még az elemit se végeztem teljesen a mi tanítónk keze alatt. Mert mikor a negyedikbe jártam, egyszer valami gyakorlatot írtam otthon, s a végére ezt kellett írnom:

Madáccsal sóhajtunk: Ember küzdj és bízva bízzál.

- Hiba van itt, - mondta apa, - nem jól írtad: Madáccsal. Nem Madác annak a neve.

- Tudom, - feleltem, - de a helyesírás ez: Madáccsal.

- Ejnye kániszmáter! - fortyant rám apa, - még disputálsz velem! Hát ha a te nevedet ragozod, úgy írod, hogy Nag, Naggyal?

Mert Nagy a mi családi nevünk.

- Úgy kell, - feleltem, - úgy muszáj.

- Nohát akkor meg is tagadlak! Az én becsületes nevemet ne csonkítsd meg!

Sírtam persze, de nem fogadtam el, hogy én vagyok a hibás.

Apa áthívatta a csizmadiának a fiát, hogy megszégyenítsen. Az is negyedikes volt az a fiú. Janinak hitták Frázs Janinak.

Jani persze velem bizonyított.

- Nem lehet, - mondta apám, - nem lehet. Hát a magad nevét Fráz-nak írod, ha ragozod?

- Annak, - felelte Jani, - nekem is furcsa.

Hívatja apám a tanítót, hogy mind a kettőnket megcsúfoljon.

Persze a tanitó is a mi igazunkat bizonyította.

Apa erre előkeresi az Akadémia helyesírását. Mutatja benne, hogy a tanitó tudatlan.

A tanítónk hazafut: hozza az iskolai helyesírást.

- Tessék, nagyságos uram, - mondja, - itt a nagyméltóságú miniszter úr helyesírása. Igy kell írni Madáccsal, Szakáccsal, Arannyal.

S a vállát vonogatta:

- Nekem, nagyságos uram, a miniszter parancsol, nem az Akadémia.

Nohát jó, hogy nem hallotta az a miniszter, amit apa mondott.

Ki is vett az iskolából s attólfogva maga tanított, otthon.

De többet is tudok én, mint a felsőbb-iskolával kérkedő asszonytársaim. Különb az írásom valamennyinél. Még a helyesírásom is. Csak éppen hogy a t betűkön hibázok néha. Hol többet írok a kelleténél, hol kevesebbet. Dehát azzal az egy betűvel minden nő úgy van.

Dehát miről is beszéltünk?

Igaz: a lutheránus papról.

Hát apának igen kedvére való ember volt. Mamának jobban csak az tetszett benne, hogy mikor előfordította a moringkérdést, legyintett rá:

- Ha én megházasodok, - mondta, - nem a móringot nézem, hanem akivel mindöregségemig együtt élek.

- Ez igen derék ember, - vélekedett mama a látogatása után, - ennek elég tizezer korona, meg három szoba bútor és egy zongora.

- Két tehenet is adok, - mondta rá apa, - papnénak tehén a zongorája. Amelyiket választod Ilka.

De aztán elmaradt a pap.

Azt mondta keresztanyámnak, hogy csinos leány vagyok, csak sokat beszélek.

Képzelheti, hogyan elképedtem.

Jaj még most is ha rágondolok...

Hogy én beszélek sokat?

Mintha bizony nekem két nyelvem volna mint a Csák család oroszlánjának, és... jaj... Szerettem volna megizenni neki, hogy az én beszédemen még senki se aludt el, de a papok beszédén bizony nem ritka látvány.

Nodehát azért nem ugrottam a Balatonba.

Csúnya nézésű volt, mintha pörbe akarná fogni akivel beszél és mindig ránc a két szemöldöke között. Ej, mit az ilyen cseréppipás falusi férj...

Unalmas életem lett volna mellette.

Én, - nyíltan megvallva, - mindig azon imádkoztam, hogy költő vegyen el, aki szép verseket ír, és rólam is ír egyet, vagy többet is.

A verseket igen szeretem.

Petőfit én százszor is elolvastam, és az újságokban is mindig a verseket olvasom először.

Hát azon imádkoztam.

Vagy költő vagy birtokos ember, mint édesapám. Az is jó, ha költő nincsen. Sajnos: a költők nem látogatnak el ma már a falvakba. Petőfi volt az utolsó. Ámbár Tompa is. De Tompa után már mind a főváros fülemiléi. Igaz-e?

Hát nekem sejtelmem se volt róla, hogy mért vár bennünket Ágnes néni Füreden? és mért ismerkedtet meg ott mingyárt az első órában Forgácsékkal?

Az ugyan hát nem volt kellemetlen nekem. Leányféle mindig örül, ha fiatalember lengedez mellette.

De mondom nem is sejtettem.

Ő azonban alighanem tudta, mert mingyárt az első perctől igen figyelmes volt és mindenképp kellemeskedő. De máskülönben is olyanféle figura, amilyen a lányoknak leginkább tetszetős: mindennap más ruha, de mindig vasalt nadrág. Finom nyakkendők. Elegáns cipők. Mindennap más színes ing. Kenőcsölt haj. A fején reggel szürke cilinder, délben panamakalap, délután fehér tengerész sapka, este puha fekete kalap.

Én még akkor nem tudtam, hogy az ilyen külső elegánciát akárki is megveheti a Dorottya-utcájában, - noha Pest nem volt ismeretlen világrész nekem. Minden farsangon felhozott mama egy bálba és hogy a színházakat is járjuk, - vagyishogy művelődjek. No egy este ugyancsak művelődtünk,... hogy azt hittem lesül a képemről a bőr. Jaj, mama is úgy beleizzadt... El is vitt a második felvonás után.

Az a napunk különben is szerencsétlen nap volt.

A Hungáriában ebédeltünk. És mamának elszakadt az órája lánca. De csak fizetéskor érezte, hogy a keblére tapintott, s nem volt ott az óra:

- Jézus Mária, - lehengi, - az órám!...

Maga alá néz, hát ott csillog a lánc a szék lábánál.

- Jaj, hálistennek.

Abban a pillanatban roppan valami a lába alatt, hát az órájára lépett.

Dehát miről is kezdtem?...

Igaz, hát Forgács:

Úgy arcra kellemes fiú volt. Inkább nőies, mint férfias. Még a beszéde is olyan nyelvhegyen zizegő, mint némelyik nőé, aki pöszeséget affektál. Még az is nőies, hogy sok gyűrűt viselt. Öt gyűrűje volt. Egy vastag pecsét-gyűrű is közte. Egyébként fekete bajszú és barkojú legény, naponkint néha kétszer is beretválkozó.

De mindenképen kedves ember.

Csak első találkozásra tetszett olyan nőiesen gondozott arcúnak, később aztán látszott, hogy erősen is férfias. Különösen a szemén látszott, hogy mindig van valami rejtett fiókja, amelybe belelátni nem lehet. De ő meg mintha nagyon is szeretne belelátni mindenkinek a fiókjába, úgy nézett, ha figyelmesen nézett, mint aki kulcslyukon át vizsgálódik.

Olyankor nem volt kellemes az arca.

Nodehát megyünk vacsorára.

Mikorra az ebédlőbe érünk, minden asztal el van lepve. Még nyolc óra se volt pedig.

Mégis hát felfedezünk egy olyan asztalt, amelyiknél csak egy Petőfi-galléros úr magányoskodik.

A belső ajtó mellett van persze az az asztal. Ételszagok fújnak oda a konyhából, s a pincérek ott száguldoznak ki és be a tányérokkal.

Dehát nincs más asztal.

S nem is ül ott csak az Petőfi-galléros fiatalember.

Kis matrózpipa a kezében.

Épp akkor gyújtott rá és pöffentette az első füstöket.

Besztercey.

Akkor persze még nem tudtam, hogy Besztercey.

Forgács egyenesen odarúgtat.

- Szabad ez az asztal?

Besztercey bólint és elvörösödik. A székét udvariasan elhelyezi a főhelyről az oldalsóra. Pipáját zsebre dugja.

Furcsa volt nekem, hogy úgy elvörösödött.

Ez a fiatal ember bizonyosan várt ide valakit.

Loppal nézegettem.

Lánynak persze mindig érdekes az olyan fiatal ember, aki vár valakit. De ő is igen rajtam felejtette a szemét, mikor leültünk, és azután is ugyancsak meg-megbámult.

Ez mégfurcsább volt: hogy egy fiatalember vár valakit és mégis engem szemlélget. De olyan alattomban és olyan érdeklődéssel szemlélget, mintha valami igazgyöngyfűzér volnék, ő meg valami tolvaj.

Vajjon ki lehet?

Hátha valami költő?

Persze nem beszélgettünk vele.

Másnap délben vannak ugyan üres asztalok, de mindeniken rajt' a cédula:

Foglalt.

A gazda mentegetődzik:

- Kérem, mihelyt üresedik, önöknek fogjuk fentartani.

Hát megintcsak odamegyünk ahhoz az asztalhoz, amelyiknél a festő ült.

Még akkor persze nem tudtam, hogy festő.

Megint egymaga ült ott, megint a főhelyen. Elvörösödött, ahogy meglátott bennünket, és, nem is várt szólitást, elhelyezte a székét oldalra.

Forgács se kérdezte már tőle, hogy szabad-e az asztal? csak leültünk abban a rendben, ahogy este.

Vacsorára már mink érkeztünk korábban. Az ő helyére azonban nem ültünk.

Csakugyan jött is.

Egy nagy lapos könyv a hóna alatt, mint mindig. Egyenesen a helyére. Nyakkendő volt már rajta fehérpettyes kék selyem, csokorba kötött, de a gallérja csakolyan nyitott, mint azelőtt.

Némán köszönt és elvörösödött.

Nem beszéltünk vele akkor se.

S olyan volt, mintha nem is látnánk.

Pedig titkon valamennyien őt csodáltuk, hogy salátát eszik csak úgy magában. Olajat, ecetet önt rá, de semmi egyéb. Egy tál salátát megevett. Utána meg egy főtt tojást.

Egyebet semmit.

Az előbbi napon meg kalarábé főzelék volt az ebédje, de csak hús nélkül.

Utána azt kérdezte a pincértől:

- Mi van még zöldjük?

A pincér gondolkodott:

- Hacsak zöldbab-salátát nem hozok, amilyet angol ürühús mellé adunk?

- Kétszer, - bólintott rá Besztercey.

Igen nevettünk rajta, mikor elment. Pláne hogy egy tótos szalmakalapot vett le a fogasról és tett a fejére.

- Valami anabaptista, - vélte Forgács, - anabaptista kántor. Az a könyv bizonyosan kóta nála.

És nevettünk.

- Takarékos ember, - tréfálkozott az öreg Forgács is, - a pecsenyét képzeletben eszi a saláta mellé: nem kell fizetnie.

- Csak ami zöld, - nevetett a fia is, - ennek legelőre kellene járnia, nem ide.

- De hogy eszi a kapros lepényt? - kérdezte Klárika, az én gonosz nyelvű húgocskám. Csak a kaprot eszi?

Másnap délben megint ő érkezett később.

Mink kedvetlenül ültünk az asztalnál, mert mamának szűk volt az új cipője. És még csak nem is szidhatta a pesti boltosunkat: ő volt az oka. Mama ugyanis mióta meghízott, mindig harminckilences cipőt rendelt magának, alacsony sarkút. Akkor, hogy Füredre mentünk, harmincnyolcasat rendelt, sárgát. Sohse viselt sárga cipőt, dehát akkor divatizálni akart. Fehér csipkékbe öltözött ő is, mint a Neue Módéban láttuk, hogy az a nyári viselet, de már a fehér cipőt mégis átallotta: sárgát rendelt. Felment neki az is, de félóra múlva már szomorú volt.

Hát én is szomorú voltam: sajnáltam szegényt. Mondtam is neki, hogy jaj vegyen másikat, majd én elviselem otthon.

Én harminchetest viselek.

- Hova gondolsz, - felelte, - úgyis sok a költségünk itten. Majd kitágul.

És talán az is növelte a kedvetlenségünket, hogy a leves szinte ehetetlen volt aznap: meleg víz és olyan daragaluska benne, mint a kő.

Minálunk a daragaluska csakúgy reng a kanálban.

Hát ülünk, kanalazgatjuk nagy kelletlenül a levest a galuska mellől.

Akkor jön Besztercey. A nagyszélű szalmakalapban. A nagy könyvvel. A szájában a szokott kis matrózpipa.